Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/1090/16-ц
провадження № 61-5003св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач),                     Краснощокова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,  
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення  Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2016 року у складі судді Ковтуненка В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2019 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Карпук А. К., Русинчука М. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
29 січня 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк), правонаступником якого є акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 12 грудня 2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 200 000  грн з терміном повернення до 10 грудня 2009 року. 
На забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено  договір поруки.
Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути в солідарному порядку з позичальника і поручителя 176 371,17 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, 264 489,35 грн пені та судові витрати.  
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2016 року в задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив із того, що строк звернення до суду з цим позовом сплив у травні 2015 року і про застосування наслідків спливу такого строку просив відповідач, тому наявні підстави для відмови у позові на підставі статті 267 ЦК України з урахуванням того, що даний позов банк подав до суду у 2016 році.  
Рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2016 року скасовано в частині відмови у позові до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та ухвалено в цій частині нове рішення суду про часткове задоволення вимог позивача. Стягнуто з                   ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» 176 371,17 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом,                                176 371,17 грн нарахованої банком пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань та 13 887,11 грн судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня                                 2016 року, в незміненій частині, та рішення апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2016 року залишено без змін.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
При новому апеляційному розгляді справи постановою Волинського апеляційного суду від 28 січня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 червня 2016 року скасовано, в задоволенні позову ПАТ «КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших підстав. 
Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що позовні вимоги банку в частині стягнення процентів та пені за договором, нарахованих станом                 на 25 серпня 2009 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позовної давності, а що стосується вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих за період після 25 серпня 2009 року, апеляційний суд виходив із їх безпідставності. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга АТ «КБ «ПриватБанк» аргументована тим, що банк звернувся до суду з даним позовом у межах позовної давності, оскільки її строк необхідно відраховувати саме з 29 січня 2013 року, тобто з дати внесення позичальником останнього платежу за договором. 
Крім того банк вважає, що посилання суду на неправильність розрахунку заборгованості підтверджує її існування, проте суди попередніх інстанцій не вказали розміру заборгованості, який вони вважали правильним. 
Відзив/заперечення на касаційну скаргу  
ОСОБА_1 подав відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від  15 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.                                
Витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області  зазначену справу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 13 грудня 2006 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 уклали кредитний договір № UAH343, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 200 000,00 грн зі сплатою 21 % річних та терміном повернення до 10 грудня 2009 року. 
Відповідно до пункту 2.1.1 кредитного договору банк зобов`язався відкрити для надання кредиту позичковий рахунок, особовий рахунок за відсотками та рахунок для комісії.
Згідно з пунктом 4.7 кредитного договору термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки - пені, штрафів встановлено строком 5 років.
ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання повністю лише в частині повернення суми кредиту.
29 січня 2013 року він здійснив останній платіж на погашення заборгованості за тілом кредиту, сплативши 5 000,00 грн.
Останні платежі за процентами за користування кредитом та пенею   внесені відповідачем 13 травня 2009 року.  
Звертаючись у січні 2016 року до суду з даним позовом, банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором, яка виникла за період з травня 2009 року до січня 2016 року та складається із 176 371,17 грн - суми простроченої заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом та 264 489,35 грн - пені за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.
Апеляційний суд установив, що 25 серпня 2009 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звертався з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,                ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 29 квітня 2009 року. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 03 серпня 2012 року у задоволенні позову ПАТ «АТ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Вирішуючи спір в частині стягнення процентів станом на 25 серпня                      2009 року, апеляційний суд зазначив, що останні платежі за процентами ОСОБА_1 здійснено 13 травня 2009 року та дійшов висновку про те, що позовна давність за відсотками, нарахованими на тіло кредиту станом на 25 серпня 2009 року, минула 25 серпня 2014 року. До суду з цим позовом банк звернувся 29 січня 2016 року, тобто зі спливом позовної давності, яка була збільшена до 5 років за домовленістю сторін.
У стягненні процентів за період з 26 серпня 2009 року суд відмовив,   виходячи з того, що вони не підлягають стягненню з позичальника на підставі статей 1048, 1050 ЦК України у зв`язку з нарахуванням цих сум за період поза межами строку кредитування.
Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.
Як в апеляційній скарзі, так і в касаційній скарзі банк посилався на те, що після закінчення строку кредитування позичальник періодично вносив платежі і останній платіж у розмірі 5 000,00 грн ним внесений 29 січня                 2013 року, що свідчить про визнання боргу та перериває позовну давність за зобов`язаннями за кредитним договором.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.
У постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 Верховний Суд України зробив висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі                № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі                                 № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що «з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».
Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заперечував, що останній платіж за кредитним договором внесений ним 29 січня 2013 року у розмірі 5 000,00 грн.
Апеляційний суд, відмовляючи у стягненні заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за період з травня до 25 серпня                    2009 року у зв`язку з пропуском позовної давності, не звернув увагу на переривання перебігу позовної давності внесенням позичальником коштів 29 січня 2013 року.
Таким чином, постанова апеляційного суду в частині вирішення позову про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за період з травня до 25 серпня 2009 року ухвалена без додержання норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості зі сплати відсотків за вказаний період у розмірі 11 619,87 грн. 
В іншій частині колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12               (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі                                    № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення частково постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, постанову апеляційного суду в частині стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами за період з травня до 25 серпня 2009 року скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з                        ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 11 619,87 грн. В іншій частині постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2019 року залишити без змін.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки судом касаційної інстанції скасовано оскаржене судове рішення в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості зі сплати відсотків та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення вимог, із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позову, у розмірі 174,30 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 3 637 грн та подання касаційної скарги у розмірі 4 959,50 грн.
Керуючись статтями  400, 409, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня 2019 року в частині позову акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за період з травня до 25 серпня 2009 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість зі сплати відсотків у розмірі 11 619 (одинадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) гривень 87 копійок.
В іншій частині постанову Волинського апеляційного суду від 28 січня                    2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір, сплачений за подання позову, у розмірі 174,30 грн, за подання апеляційної скарги у розмірі 3 637 грн та подання касаційної скарги у розмірі 4 959,50 грн.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Волинського апеляційного суду від 28 січня 2019 року у скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат  	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко  	
 	 	
 	І. О. Дундар     В. І. Журавель  	
 	  Є. В. Краснощоков