ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4928/20 Справа № 202/546/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Індустріальний відділ державної виконавчої служби м. Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту,–
ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року позивачзвернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 05 серпня 2015 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська по справі №202/5187/15-ц за позовом ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором було ухвалено рішення, яким позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Рішення набрало чинності. 28 січня 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49933467 за виконавчим листом №202/5187/15-ц, виданим 13.01.2016 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровськ. 15 лютого 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження. 25 березня 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ було ухвалено постанову про розшук майна боржника, а саме: автомобіль марки CHERRY TIGGO Т11, н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 19 квітня 2016 року інспектором ДПС ГУНП лейтенантом поліції Ткач О.С. було складено протокол тимчасового затримання та складено акт опису та арешту вказаного автомобіля та передано на зберігання ОСОБА_2 . Позивач зазначила, що з 09 червня 2001 року вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_2 , та вищезазначений автомобіль було придбано в період шлюбу, тому відповідно до ст. 60 СК України вказаний автомобіль належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому 1/2 частка автомобіля є власністю позивача. Накладений арешт на автомобіль в цілому порушує права позивача, як власника 1/2 частки автомобіля. Крім того, даний автомобіль використовується у підприємницькій діяльності, що є єдиним джерелом доходу сім`ї. 
На підставі викладеного позивач просила суд визнати право власності на 1/2 частку автомобіля марки CHERRY TIGGO Т11, н. НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_2 за ОСОБА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 29.02.2008 року РП-2 MB ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області; звільнити з-під арешту 1/2 частки автомобіль марки CHERRY TIGGO T11, н.з НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , накладеного Постановою Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ВП № 49933467 від 15.02.2016 року. 
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. м.Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року по справі 202/5187/15-ц за позовною заявою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Дніпропетровську до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 50140 шв. франків 23 центи та 28226 грн. 39 коп. та судовий збір в розмірі 3654 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2016 року, касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 відхилено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.
На виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року по справі №202/5187/15-ц було видано судом 13.01.2016 року виконавчий лист. 
28 січня 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Єлісєєвим Р.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49933467 за виконавчим листом №202/5187/15-ц виданим 13.01.2016 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровськ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» суму заборгованості в розмірі 50140,23 шв.франків та 28226,39 грн.
15 лютого 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Єлісєєвим Р.С. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження за виконавчим листом №202/5187/15-ц виданим 13.01.2016 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровськ, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» суму заборгованості в розмірі 50140,23 шв.франків та 28226,39 грн.
25 березня 2016 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Єлісєєвим Р.С. винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: автомобіль марки CHERRY TIGGO Т11, н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 
19 квітня 2016 року інспектором ДПС ГУНП лейтенантом поліції Ткач О.С. було затримано на 475 км.Н08, автомобіль марки CHERRY TIGGO Т11, н.з. НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та складено протокол тимчасового затримання та складено акт опису та арешту майна в АДРЕСА_1 та передано на зберігання ОСОБА_2 
11.01.2017 року державним виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ Єлісєєвим Р.С. винесено постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. 
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , станом на 12 січня 2017 року, ринкова вартість автомобіля CHERRY TIGGO Т11, н.з. НОМЕР_1 , становить 143000,00 грн.
Згідно з висновком по результатам проведення судової автотоварознавчої експертизи №1622-17 по цивільній справі №207/1417/15-ц складеного 07.03.2018 року дійсна ринкова вартість автомобіля CHERRY TIGGO Т11, н.з. НОМЕР_1 , на час проведення експертизи складає 96338 гривень 13 копійок. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 09 червня 2001 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб зареєстровано відділом РАГС Ленінського районного управління юстиції, актовий запис №336.
Встановлено, що кредитний договір між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний експортний банк України» від 31.05.2007 року №5007С38 був укладений під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що пред`явлення позову про визнання права власності позивач використовує для уникнення виконання рішення суду про стягнення боргу, на виконання якого і накладено арешт на спірний автомобіль. Крім того суд дійшов висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту цивільного права, оскільки спір про право відсутній, майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю, позивачем не заявлені позовні вимоги щодо визначення частки у праві спільної власності та про одержання від чоловіка грошової компенсації половини вартості автомобіля, хоча за клопотанням позивача судом була призначена та проведена судова автотоварознавча експертиза дійсної ринкової вартості спірного автомобіля. Також суд посилався на те, що норми Закону України «Про виконавче провадження» не регулюють спірні правовідносини між подружжям щодо визначення часток у праві спільної власності.
В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням суду від 05 серпня 2015 року по справі № 202/5187/15-ц стягнуто грошові кошти виключно з ОСОБА_2 , що підтверджує те, що ОСОБА_1 не є боржником перед ПАТ «Державний експортний банк України» та не несе солідарну відповідальність за зобов`язанням ОСОБА_2 ; не погоджується з ринковою вартістю спірного автомобіля, оскільки після проведення оцінки транспортний засіб неодноразово ремонтувався та його вартість значно знизилася; у зв`язку з накладенням арешту на спірний автомобіль позивач має перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.
Як було встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 з 09 червня 2001 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , та спірний автомобіль було придбано в період шлюбу. Крім того, встановлено, що кредитний договір між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний експортний банк України» від 31.05.2007 року №5007С38 був укладений під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.2 ст.73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Таким чином, на забезпечення виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року по справі №202/5187/15-ц було накладено арешт на спірний автомобіль.
У зв`язку з чим, доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 не є боржником перед ПАТ «Державний експортний банк України» та не несе солідарну відповідальність за зобов`язанням ОСОБА_2 є безпідставними.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя, що також підтвердили представники сторін у судовому засіданні.
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність спору про право.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова