УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 липня 2020 року
м. Київ
справа № 759/43/20
провадження № 51-3343ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 , 
 
встановив:
За вироком Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Ухвалено запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня його фактичного затримання, а саме з 17 грудня 2019 року.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.
Малецько ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 17 грудня 2019 року  приблизно 
о 01 годині 30 хвилин, знаходячись біля буд. № 17 по вул. Доброхотова в м. Києві, будучи раніше засудженим за вчинення корисливих злочинів, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою обернення майна на свою користь та покращення свого матеріального становища, вважаючи, що за його діями ніхто з оточуючих не спостерігає, підійшов до автомобіля марки «Кіа» моделі «Черато», державний номерний знак НОМЕР_1 , за допомогою заздалегідь заготовленої викрутки, розбив скло задніх правих дверей та через отвір, який утворився в склі, проник до салону автомобіля, де виявив та забрав належне потерпілому ОСОБА_7 майно на загальну суму 1649 грн, сховавши його до кишень свого одягу. Після цього, почав вилазити через отвір у вікні дверцят автомобіля, щоб безперешкодно втекти з місця вчинення злочину, однак в цей час був помічений та затриманий потерпілим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_8 , з наявним при ньому чужим майном, яке належить ОСОБА_7 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року вирок Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишено 
без змін.
За змістом касаційної скарги захисник, не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо його підзахисного, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить пом`якшити призначене засудженому ОСОБА_5 покарання. 
Свої вимоги мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повною мірою врахували обставини, що пом`якшують покарання засудженого, зокрема, те, що злочин не завершений, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність завданої шкоди, внаслідок вчинення злочину, ставлення до вчиненого, а також щире каяття та молодий вік засудженого.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає, що захиснику ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 15, 
ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються. Кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Наведених норм права у цьому провадженні суд не порушив.
Зокрема, при призначенні  ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції згідно 
з вимогами ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, конкретні обставини справи, особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, неодружений, дітей на утриманні не має, офіційно не працює, за місцем відбування покарання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставину, що пом`якшує покарання – щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують.
Місцевий суд при призначенні покарання також врахував, що раніше до  ОСОБА_5 вже неодноразово застосовувалося покарання у виді позбавлення волі та перебуваючи у місцях позбавлення волі перший раз - 2 роки 3 місяці 12 днів, другий – 3 роки 
6 місяців 3 дні, ОСОБА_5 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та вже через 2 місяці після відбуття останнього покарання, вчинив новий злочин, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що застосування до ОСОБА_5 більш м`якого покарання або меншого строку позбавлення волі буде неефективним для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5  на вирок суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені в ній доводи щодо суворості призначеного покарання, аналогічні доводам у касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими, мотивував своє рішення та зазначив підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Крім того, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначила, що посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що при призначенні покарання суд не врахував тяжкість злочину, відношення  ОСОБА_5  до вчиненого, пом`якшуючу обставину, зокрема щире каяття, а також молодий вік засудженого, з урахуванням тяжкості злочину та особи винуватого, який вчинив новий злочин через два місяці після звільнення з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання, не дають достатніх підстав для висновку про можливість виправлення без відбування покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Зважаючи на зазначене, покарання, призначене  ОСОБА_5 , є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується 
і колегія суддів.
У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги 
не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року 
та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 травня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                     ОСОБА_2                                           ОСОБА_3