Справа № 161/3625/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/877/20  Категорія: 68 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 вересня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А. К., 
суддів - Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,
секретар Концевич Я.О.,
з участю: позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 поданою його представником ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2020 року,-
встановив:
У березні 2020 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на такі обставини.
З відповідачем  ОСОБА_4 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 14.10.1995 по 01.03.2019 .
У період шлюбу за спільні кошти ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки у с. Гать Воютинської сільської ради: площею 0,6000 га з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,2500 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01.03.2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано.
Після розлучення з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, відповідач заперечує належність майна до спільної сумісної власності подружжя. Просила провести поділ та визнати за нею право власності на: 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ; 2/3 частини земельної ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради, площею 0,6000 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574; 2/3 частини земельної ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради, площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573.Вважає, що належна ій частка спільного майна подружжя повинна бути збільшена з врахуванням інтересів неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , яка проживає з нею.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.06.2020 року позов задоволено частково.
Постановлено визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 ; земельні ділянки у с. Гать Воютинської сільської ради: площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573.
Провести поділ спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 ; земельної ділянки у с. Гать Воютинської сільської ради: площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573.
Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 3639 грн. 95 коп. сплачених судових витрат.
В решті вимог відмовити.
Відповідача  ОСОБА_4 оскаржив це рішення в частині задоволення позовних вимог. Покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати і прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що придбане нерухоме майно на підставі договорів купівлі-продажу на даний час не зареєстроване в установленому законом порядку, а тому відповідач не набув права власності на спірне майно.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким спростовуються доводи апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що з 14.10.1995 позивач  ОСОБА_1  та відповідач  ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 14.10.1995.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 01.03.2019, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.
Пі час шлюбу, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.12.2012, зареєстрованого в реєстрі за №3684,  ОСОБА_4  придбав житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 7-8).
Крім того, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за №3677,  ОСОБА_4  придбав земельні ділянки у с. Гать, Воютинської сільської ради: площею 0,6000 га з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий №0722881500:02:02:001:1574 та площею 0,25000 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №0722881500:02:001:1573 (а.с. 32).
Згідно з приписами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Встановивши, що нерухоме майно, про поділ якого звернулась до суду позивач, було придбане в період перебування сторін у шлюбі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний будинок та земельні ділянки належать сторонам на праві спільної сумісної власності, частки у якій є рівними відповідно до положень статей 60, частини І статті 70 Сімейного Кодексу України.
Апеляційний суд відхиляє аргументи представника відповідача про відсутність підстав для поділу спірного майна, оскільки право власності на нього не зареєстроване в установленому законом порядку, з огляду на таке.
Згідно з нормами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Пунктом дев`ятим частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми вбачається, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від .24.01.2020 у справі № 910/10987/18.
З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 14.12.2012 та договір купівлі-продажу земельних ділянок від 14.12.2012, укладені між ОСОБА_7 та відповідачем  ОСОБА_4 , посвідчені нотаріально та пройшли державну реєстрацію, оскільки внесені нотаріусом у Державний реєстр правочинів (а.с. 8, 33). 
Ці договори є чинними на час розгляду справи в суді.
Тому і на даний час відповідач ОСОБА_4 , який є стороною договору, не позбавлений права та можливості подати цей договір для проведення державної реєстрації речового права, і реалізація такого права залежить виключно від його волі.
Тому та обставина, що ОСОБА_4 не зареєстрував речового права на земельні ділянки, придбані під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу,не може слугувати підставою для відмови у позові про визнання права власності позивача на ці земельні ділянки, як на майно, придбане у шлюбі.
Аргументи апеляційної скарги про невідповідність кадастрових номерів і площ земельних ділянок в в договорі купівлі-продажу від 14.12.2012 апеляційних суд відхиляє , оскільки дані доводи не мають правового значення для вирішення спору про поділ майна подружжя.
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Головуючий        

Судді: