УХВАЛА

23 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/7137/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Селіваненка В.П.,  

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,          
представників учасників справи:
позивача - Задворна Н.М., Іванченко Н.П.,
відповідача -  Хіміч Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд»
про зобов`язання прийняти приміщення, підписати акт приймання-передачі приміщення та стягнути грошові кошти у сумі 183 464, 74 грн в якості повернення забезпечувального платежу
та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна»
про стягнення 898     888, 39 грн,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» (далі - ТОВ «Заммлер Україна») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд» (далі - ТОВ «Аксепт-Буд»), у якому просило згідно договором оренди нежилих приміщень від 15.04.2016 за № 1504-16 (далі - Договір оренди): 
зобов`язати відповідача прийняти приміщення четвертого поверху будівлі за адресою: місто Київ, вул. Григорія Андрющенка, 4, літера «Г» (далі - Приміщення);
оформити (підписати) акт приймання - передачі приміщень;
стягнути з відповідача на користь позивача 183 464,74 грн як повернення забезпечувального платежу.

ТОВ «Заммлер Україна», обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що ТОВ «Аксепт-Буд» відповідно до умов Договору оренди та додаткової угоди № 1 від 18.03.2019 до цього договору (далі - Додаткова угода № 1) як орендодавець зобов`язане прийняти Приміщення після закінчення дії Договору оренди, але ТОВ «Аксепт-Буд» ухиляється від виконання зазначеного зобов`язання та не повертає забезпечувальний платіж у розмірі 183 464, 74 грн.

ТОВ «Аксепт-Буд» подало зустрічний позов про стягнення з ТОВ «Заммлер Україна» (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) 632340грн заборгованості з орендної плати, 202 295 грн збитків внаслідок погіршення майна, 27 315, 24 грн заборгованості з утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг, 4 093, 61 грн інфляційної складової боргу, 3% річних у сумі 2 798, 24 грн, 39 033, 21 грн пені та неустойку за невиконання обов`язку щодо повернення майна з оренди у розмірі 632   340   грн. 

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані невиконанням ТОВ «Заммлер Україна» визначених Договором оренди обов`язків щодо повернення об`єкта оренди, сплати орендних платежів, відшкодування витрат на утримання орендованого об`єкта та надання комунальних послуг, а також збитків внаслідок погіршення об`єкта оренди.   

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 (суддя Сташків Р.Б.) у задоволенні первісного позову відмовлено повністю; зустрічний позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Заммлер Україна» на користь ТОВ «Аксепт-Буд» 421 560 грн заборгованості з орендної плати, 26 682,44 грн пені, 3% річних у сумі 2 312, 81 грн, 27 315,24 грн заборгованості з оплати комунальних послуг, 623 340 грн неустойки та 16 653,16 грн судового збору; у задоволенні зустрічного позову в іншій частині відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем всіх дій для повернення майна з оренди, а тому відсутні підстави вважати, що станом на 26.04.2019 спірне нерухоме майно було повернуто відповідачу;
суд першої інстанції, частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, дійшов висновків, що:
ТОВ «Аксепт-Буд» довело наявність заборгованості з орендної плати у розмірі 421   560 грн та з оплати комунальних послуг у розмірі 27 315, 34 грн, оскільки у справі відсутні докази повернення Приміщень з оренди; 
вимоги ТОВ «Аксепт-Буд» про стягнення з ТОВ «Заммлер Україна» 623 340 грн неустойки на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) обґрунтовані;
з огляду на розрахунок ТОВ «Аксепт-Буд» штрафних санкцій та компенсаційних виплат, заяву про збільшення розміру позовних вимог та пункт 3.5 Договору оренди підлягає стягненню лише 26 682,44 грн пені та 3 % річних - 2 312,81 грн;
вимоги про стягнення збитків не підлягають задоволенню, оскільки ТОВ «Аксепт-Буд» не довело наявності усіх чотирьох елементів складу відповідного цивільного правопорушення. 

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 (колегія суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий, Тищенко А.І., Куксов В.В.) рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 зі справи в частині первісних позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нове рішення, яким первісний позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ «Аксепт-Буд» на користь ТОВ «Заммлер Україна» 183 464,74 грн та судові витрати зі сплати судового збору за подачу первісної позовної заяви у розмірі 2 751, 97 грн; у решті первісного позову відмовлено;   
рішення Господарського суду міста Києва в частині задоволення зустрічного позову скасовано та прийнято в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову;
у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
стягнуто з ТОВ «Аксепт-Буд» на користь ТОВ «Заммлер Україна» судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 34 654,84 грн.

Апеляційний суд, посилаючись на викладену в постанові від 27.11.2018 у справі № 905/2260/17 правову позицію Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги позивача за первісним позовом про зобов`язання підписати акт приймання-передачі приміщень, оскільки позивачем обрано неефективний спосіб відновлення порушеного права. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення вимог щодо повернення ТОВ «Заммлер Україна» сплаченого відповідно до умов Договору оренди забезпечувального платежу в сумі, зазначеній у позовній заяві цього товариства.  
В основу постанови апеляційного суду також покладені висновки про те, що 26.04.2019 сторони Договору оренди були обізнані про наміри один одного передати/прийняти Приміщення та вчиняли дії, спрямовані на фіксацію припинення орендних правовідносин, повернення та прийняття Приміщення, а тому з огляду на наявні у справі докази немає підстав вважати, що ТОВ «Заммлер Україна» не повернуло Приміщення 26.04.2019; згідно з фактичними обставинами справи орендні правовідносини сторін припинилися з 26.04.2019 внаслідок повернення Приміщень.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення з позивача 202 295 грн збитків у зв`язку з погіршенням майна.

01.04.2020 ТОВ «Аксепт-Буд» звернулося з касаційною скаргою, в якій просить: постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 зі справи скасувати;
рішення Господарського суду м. Києва від 09.12.2019 зі справи скасувати в частині відмови в стягненні з відповідача за зустрічним позовом збитків внаслідок погіршення майна у розмірі 202 295 грн;
резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 викласти в такій редакції:
«У первісному позові відмовити повністю.
Зустрічний позов задовольнити частково.
Стягнути з ТОВ «Заммлер Україна» на користь ТОВ «Аксепт-Буд» 421 560 грн заборгованості з орендної плати, 26 682, 44 грн пені, 3 % у сумі 2 312, 81 грн, 27315,24 грн заборгованості з оплати комунальних послуг, 623 340 грн неустойки, 202 295 грн збитків внаслідок погіршення майна, а також 19552,58грн судового збору.
У іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовити»;
в решті рішення Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 залишити без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Аксепт-Буд», посилаючись на положення пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК, зазначає:
апеляційний суд не мав підстав для застосування у справі статті 1212 (глави 83) ЦК. Зазначене суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, згідно з яким: «У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК»;
з огляду на зміст пунктів 3.1, 3.2, 7.1 Договору оренди в редакції Додаткової угоди № 1 та пункт 7.4 Договору оренди до матеріалів справи, зокрема орендарем, не долучено належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні статей 76, 77, 78, 79, 91 ГПК, які підтверджують розірвання, закінчення або припинення дії Договору оренди. Водночас пунктами 3.8 та 7.7 Договору оренди визначено, що в разі припинення (розірвання), зокрема дострокового розірвання, закінчення дії Договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення Приміщень за актом приймання-передачі включно;
правові висновки щодо обов`язку орендаря сплачувати оренду плату за весь час фактичного користування майном викладені в постанові Верховного Суду України від 02.09.2014, якою залишена без змін у частині визнання правомірним стягнення орендної плати після припинення договору за фактичний час користування орендованим майном постанова Вищого господарського суду України від 12.02.2014 у справі № 927/1215/13; у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-70гс14 та від 02.09.2014 у справі № 3-85гс14 викладені правові позиції, відповідно до яких основне зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється.

ТОВ «Аксепт-Буд» також стверджує, що наявні підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, а саме: копія складеного та підписаного орендарем в односторонньому порядку акта, який датований 25.04.2019, лише підтверджує, що орендар вирішив на власний розсуд, всупереч умовам Договору оренди, в односторонньому порядку, без жодної правової підстави повернути орендовані Приміщення саме 25.04.2019, незважаючи на те, що користувався ними до 03.07.2019; орендар не довів належними та допустимими доказами, що Договір оренди припинився, орендодавець згідно з умовами Договору оренди (пунктами 5.2, 5.2.6) був зобов`язаний прийняти Приміщення; з вини орендодавця не було підписано акт приймання-передачі приміщень від 25.04.2019, тому прострочення кредитора в даному випадку не настало; з приводу зазначеного відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

ТОВ «Заммлер Україна» у відзиві на касаційну скаргу просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. 
Позивач за первісним позовом стверджує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові вичерпно та всебічно дослідив обставини справи, надав їм оцінку та дійшов обґрунтованих висновків про те, що підстав для задоволення зустрічного позову немає.

ТОВ «Заммлер Україна»» зазначає, що:
ТОВ «Аксепт-Буд» необґрунтовано посилається на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-70гс14 та від 02.09.2014 у справі №3-85гс14, оскільки відносини сторін відрізняються від відносин, що досліджувалися у справі № 910/7137/19;
водночас Верховний Суд України у зазначених справах зауважив, що для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК, необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК. Такі висновки Верховного Суду України збігаються із висновками, зробленими апеляційним судом в оскаржуваній постанові;
у матеріалах справи немає доказів нанесених скаржнику збитків;
сторони виконали умови щодо фіксації строку продовження дії Договору оренди на один календарний місяць та дати його припинення, тому посилання у касаційній скарзі на наявність у орендаря заборгованості помилкові;
справа містить докази, які підтверджують звільнення ТОВ «Заммлер Україна» Приміщень 26.04.2019. Зазначена скаржником дата звільнення орендарем Приміщень - 03.07.2019 не підтверджена жодним наявним у справі доказом, а, отже, не може братися до уваги;
твердження скаржника про недопустимість наявних у справі доказів, наданих ТОВ «Заммлер Україна», безпідставні, оскільки суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, виходив з належності відповідних доказів, і зміст касаційної скарги цього не спростовує.

Дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/12612/19 на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм - часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Такий висновок було зроблено в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі №910/3040/16.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 (абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).

Верховний Суд відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 19.08.2014 у справі № 3-70гс14 та від 02.09.2014 у справі № 3-85гс14 з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13 зазначено: «У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК».
Проте аргументи скаржника стосовно застосування апеляційним судом статті 1212 (глави 83) ЦК суперечить змісту оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд не посилався на зазначену норму закону.

ТОВ «Аксепт-Буд» стверджує, що оскаржувана постанова ухвалена всупереч правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-70гс14 та від 02.09.2014 у справі № 3-85гс14, відповідно до яких основне зобов`язання орендаря сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном не припиняється після припинення договору.
Верховний Суд відхиляє зазначені аргументи, оскільки, згідно з висновками суду апеляційної інстанції, орендар не користувався орендованим майном після припинення Договору оренди.

Отже, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, у справі № 910/7137/19 та в зазначених у касаційній скарзі справах, переглянутих Верховним Судом України, не подібні. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, що виключає подібність правовідносин.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції пов`язане з дотримання принципу правової визначеності.

Доводи ТОВ «Аксепт-Буд» щодо наявності підстав для касаційного перегляду  судових рішень зі справи на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК необґрунтовані.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
Однак аргументи касаційної скарги у відповідній частині не стосуються питань застосування норм права у подібних правовідносинах. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ТОВ «Аксепт-Буд» фактично не погоджується з оцінкою доказів, викладеною судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові.  
Отже, немає підстав вважати, що касаційна скарга обґрунтована згідно з пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК.

В Україні визнається та діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» визначає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

З огляду на те, що після відкриття касаційного провадження у цій справі виявилося, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК не отримали свого підтвердження, а інші визначені ГПК підстави касаційного оскарження скаржник не обґрунтовував у касаційній скарзі, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд».

ТОВ «Аксепт-Буд» при поданні касаційної скарги було внесено судовий збір у меншому розмірі, ніж встановлено законом. Зазначена сторона за подання касаційної скарги повинна була сплатити 44 609,10 грн судового збору, але фактично сплатила судовий збір у сумі 22 304, 46 грн, тому недоплачений судовий збір за розгляд касаційної скарги в розмірі 22 304, 64 грн підлягає стягненню з ТОВ «Аксепт-Буд» у доход державного бюджету України.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

1. Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 у справі № 910/7137/19.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аксепт-Буд» у доход державного бюджету України 22 304, 64 грн судового збору.
Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                        І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                        І. Булгакова

Суддя                                                                                                        В. Селіваненко