Постанова
Іменем України
 
01 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 524/7671/16-ц
провадження № 61-15324св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 вересня 2017 року у складі судді Рибалки Ю. В. та постанову апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Пікуля В. П., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про поділ спадкового майна. 
Позов мотивований тим, що позивачу на праві спадщини належить 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 . Іншим співвласником в порядку спадкування є ОСОБА_2 .
Після смерті у 2009 році брата позивача ОСОБА_3 , якому належав спірний будинок, позивач не має можливості користуватися будинком, так як відповідач чинить перешкоди. 
Будинок невеликий за розміром і його поділ в натурі неможливий.
З урахуванням уточнених позовних вимог просила провести поділ спільного часткового майна - будинку АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в наступному порядку:
передати ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , який в цілому складається з жилого будинку                 літ. АА1а1а1аг1 загальною площею 90,3 кв.м., жилою площею 43,1 кв.м., господарсько-побутових будівель: сараю літ. Б, сараю літ. Ж, кухні літньої літ. В, гаражу літ. Г, оглядової ями гаражу літ. огл, вбиральні літ. Д, вимощення літ. І, ями вигрібної літ. ІІ, огорожі літ. № 5, воріт з хвірткою літ. № 6, загальною вартістю          466 696 грн, яка належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 листопада 2014 року, виданого державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 1-550, вартістю 233 348,00 грн.; 
стягнути з ОСОБА_2 на  користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки будинку у розмірі 233 348,00 грн та судові витрати по справі: судовий збір в сумі             2 333,48 грн, витрати на оплату експертизи 1 824,00 грн, банківські витрати на оплату експертизи 18,24 грн та банківські витрати на оплату судового збору.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не оформлено право власності на спадщину, виділ в натурі частки домоволодіння позивачу неможливий, відповідач неспроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на правовідносинах, що витікають з права власності (стаття 364 ЦК України), виходячи з факту не оформлення відповідачем права власності на спадщину, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.
Короткий зміст вимог наведених у касаційній скарзі
У березні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду про неспроможність відповідача виплати грошову компенсацію не відповідає фактичним обставинам і не підтверджується жодним доказом. За віком або за станом здоров`я              ОСОБА_2 не є пенсіонеркою, вона періодично неофіційно працює, має у власності квартиру. Суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що позивач не зареєструвала своє право власності. Суд апеляційної  інстанції не надав оцінки доводам суду першої інстанції стосовно неспроможності відповідача сплатити грошову компенсацію, а вийшов за межі апеляційної скарги і зазначив як підставу для відмови у задоволенні скарги відсутність доказів оформлення позивачем своїх спадкових прав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої та апеляційної інстанції  залишили спір невирішеним, чим позбавили позивача права на судовий захист.
Позиція інших учасників справи 
У липні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року залишити без змін. 
Відзив мотивований тим, що спосіб захисту, обраний позивачем є невірним та незаконним. Суди дійшли вірного висновку, що доказів набуття сторонами, а саме ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно, як речового права, матеріали справи не містять. 1/2 частка будинку не може бути визнана незначною. Спірне домоволодіння містить численну кількість самочинно збудованих/прибудованих об`єктів, що у свою чергу унеможливлює поділ спадкового майна та визнання за одною із сторін права власності на нерухоме майно. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу № 524/7671/16-ц з суду першої інстанції. 
У липні 2018 року цивільна справа  надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає доводи, викладені у касаційній скарзі, виходячи з наступного.
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках належить спадщина, що складається із жилого будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 та належав ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28 листопада 2014 року позивач ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Світловодської районної державної нотаріальної контори у спадковій справі № 155/2011, зареєстровано в реєстрі за № 1-550, на 1/2 частку вказаного нерухомого майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 матері - ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину після смерті сина - ОСОБА_3 , але не оформила своїх спадкових прав.
На іншу 1/2 частину будинку відповідачем ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину не отримано, право власності не зареєстровано, однак вона прийняла її у спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. 
Відповідач постійно проживає у спірному будинку, кошти за його користування позивачеві не сплачує.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 10 квітня 2017 року № П-87 ринкова вартість вказаного домоволодіння на момент проведення експертизи становить 466 696,00 грн.
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30 червня 2017 року № П-193 не існує технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомості, житлового будинку з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками з урахуванням часток кожного і можливістю облаштування окремих квартир.
За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу).
Згідно статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. 
У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-692цс16 вказано, що «відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1279 ЦК України спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна в межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Вирішуючи спори про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно, суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 367 ЦК України, статті 1278 ЦК України та вказано, що «якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 359/11363/15-ц (провадження № 61-16806св18) вказано, що «законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права».
У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки
У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання  від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. 
У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі                    № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно».
Таким чином, суд першої інстанції не з`ясував які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд не встановив чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інший співвласник відповідач по справі; чи сплачується іншим співвласником, який володіє та користується майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможний інший співвласник виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ним права власності на спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар.
Крім того, суд- першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимогвиходив з того, що відповідачем не оформлено право власності на спадщину, виділ в натурі частки домоволодіння позивачу неможливий, відповідач неспроможна виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.
Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, дійшов висновку, щовідповідачем право власності на спадщину не було оформлено, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, тобто по суті не переглянув справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції постановлена без додержання норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статями 400, 409 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року скасувати.
Справу №  524/7671/16-цнаправити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду Полтавської області від 17 січня 2018 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат 
 
Судді:                                                                             І. О. Дундар 
 
                                                                                      В. І. Журавель
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук