Ухвала
Іменем України
 
23 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/48422/18
провадження № 61-9823ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., розглянув касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на постанову Київського апеляційного суду від 
02 червня 2020 року у складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в 
м. Києві, про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю слідчих,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління національної поліції в м. Києві (далі - ГУ Національної поліції у 
м. Києві), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві (далі - ГУ Державної казначейської служби України) про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю слідчих.
 
Позов мотивував тим, що з 1996 року він працював техніком І категорії та слюсарем у Київському національному університеті ім. Т. Г. Шевченка та був звільнений з порушенням трудового законодавства.
 
29 липня 2015 року за фактом незаконного звільнення з роботи слідчим Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Шевченківське УП ГУ Національної поліції у м. Києві) внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про кримінальне провадження за № 12015100100008857 про вчинення посадовими особами Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України (грубе порушення законодавства про працю). Однак, слідчі Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві безпідставно неодноразово виносили постанови про закриття кримінального провадження, які скасовувалися ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва. З моменту внесення до ЄРДР відомостей про зазначене кримінальне провадження, слідчими не було проведено жодних слідчих дій та не виконано низку ухвал слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва. 
 
Також, слідчим відділом Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві здійснюється розслідування злочину, вчиненого посадовими особами Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів), внесеного 02 лютого 2017 року до ЄРДР за № 12017100100001257. Однак, у вказаному провадженні, слідчим Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві не було вчинено низку слідчих дій та не виконано ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва, а 12 травня 2018 року слідчим Лібегою Р. М. винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12017100100001257.
 
Посилаючись на те, що внаслідок протиправної бездіяльності співробітників Шевченківського УП ГУ Національної поліції України в м. Києві, які не реагують на його клопотання, не проводять слідчих дій, не виконують ухвали слідчих суддів, йому було завдано моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 
1 000 000,00 грн.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів причинно - наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями слідчих під час проведення досудового розслідування, не надав доказів завдання йому моральної шкоди та не обгрунтував її розмір.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з моменту внесення 29 липня 2015 року до ЄРДР відомостей про кримінальне провадження 
№ 12015100100008857 до звернення до суду з даним позовом, досудове розслідування не закінчено, контролюючими органами неодноразово надавалися вказівки слідчим Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві про необхідність здійснення слідчих дій та зверталася увага на бездіяльність слідчих та зволікання з проведенням досудового розслідування. Слідчими суддями Шевченківського районного суду м. Києва неодноразово бездіяльність слідчих у вказаному кримінальному провадженні визнавалася неправомірною, а постанови про закриття кримінального провадження скасовувалися. Зазначеного суд першої інстанції не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві у якій заявник просив скасувати та постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди, не надано доказів протиправності діянь працівників Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві. Ухвали слідчого судді про скасування постанови про закриття кримінального провадження не свідчать про протиправність дій відповідача. Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд не врахував, що на даний час механізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований. Положення статті 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, які б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, а тому до прийняття відповідного закону відшкодування державою шкоди на підставі статті 1177 ЦК України здійснюватися не може.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків викладених у постановах Верховного Суду від 
03 квітня 2019 року у справі № 756/10786/16-ц, від 12 квітня 2019 року у справі 686/10651/18, від 16 січня 2020 року у справі № 754/2512/18, від 13 травня 
2020 року у справі № 638/8636/17-ц, від 20 травня 2020 року у справі 639/6736/18.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу 

суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 липня 2015 року за фактом незаконного звільнення позивача, слідчим Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві внесено до ЄРДР відомості про кримінальне провадження 
№ 12015100100008857 за фактом вчинення посадовими особами Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України.
 
14 вересня 2016 року ОСОБА_1 листом заступника Київської місцевої прокуратури № 10 повідомлено, що досудове розслідування проводиться з порушенням вимог статей 2, 28, 39 КПК України щодо додержання розумних строків розслідування, всебічного, повного та неупередженого встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, слідчому надані письмові вказівки про проведення слідчих дій з метою повного встановлення обставин справи.
 
27 вересня 2016 року заступником начальника відділу слідчого управління ГУ Національної поліції в м. Києві надані вказівки начальнику слідчого відділу Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві щодо вчинення необхідних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні.
 
25 листопада 2016 року слідчий Арсенюк В. Я. виніс постанову про закриття кримінального провадження № 12015100100008857, яка була скасована ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 19 грудня 2016 року.
 
У листі заступника начальника слідчого управління ГУ Національної поліції в
м. Києві від 28 березня 2017 року зазначено про неналежну організацію досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015100100008857 та необхідність вжиття вичерпних заходів для всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин справи.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суд м. Києва від 03 травня 2017 року у зв`язку із зволіканням слідчого у проведенні слідчих та процесуальних дій, необхідних для завершення слідства, відсторонено слідчого Арсенюка В. Я. від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015100100008857.
 
3 травня 2017 року кримінальне провадження передано слідчому Тюткало М. В., який постановою від 27 лютого 2018 року закрив кримінальне провадження.
 
22 червня 2017 року, 14 серпня 2017 року, 05 вересня 2017 року, 21 вересня 
2017 року, 13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звертався до слідчого Тюткало М. В. з клопотаннями про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, які залишились без розгляду.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 
28 вересня 2017 року зобов`язано слідчого Тюткало М. В. розглянути клопотання позивача про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №12015100100008857.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 
23 квітня 2018 року постанова слідчого Тюткало М. В. від 27 лютого 2018 року про закриття кримінально провадження №12015100100008857 скасована.
 
20 січня 2018 року Шевченківським УП ГУ Національної поліції у м. Києві за ухвалою слідчого судді внесено до ЄРДР відомості про кримінальне провадження № 12015100100000631 за ознаками злочину, передбаченого за частиною першою статті 367 КК України, за фактом неналежного виконання своїх обов`язків слідчим Тюткало М. В. при розслідуванні кримінального провадження № 12015100100008857, яке у подальшому неодноразово закривалося постановами слідчих Шевченківського УП ГУ Національної поліції в м. Києві, які у подальшому скасовувалися ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва.
 
25 червня 2016 року внесено відомості до ЄРДР за повідомленням державного виконавця Мілоцького О. Г. та відкрито кримінальне провадження 
№ 16100100007980 за ознаками злочину, передбаченого за частиною першою статті 382 КК України стосовно навмисного невиконання рішення суду ректором Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка.
 
18 січня 2018 року Шевченківським УП ГУ Національної поліції в м. Києві 
за ухвалою слідчого судді відкрито кримінальне провадження 
№ 12018100100000538 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 367 КК України за фактом неналежного виконання своїх обов`язків слідчим Бобокал В. Б. при розслідуванні кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016100100007980 від 25 червня 2016 року.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного м. Києва від 19 січня 
2018 року зобов`язано слідчого Бобокала В. Б. розглянути заяву ОСОБА_1 від 
14 грудня 2017 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 12016100100007980 від 25 червня 
2016 року.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного м. Києва від 05 лютого 
2018 року зобов`язано слідчого Шевченківського УП ГУ Національної поліції в м. Києві внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення, вчинене за частиною першою статті 382 та частиною першою статті 367 КК України стосовно слідчого Бобокала В. Б.
 
Згідно з витягом із кримінального провадження № 12017100100001257, 
02 лютого 2017 року за заявою ОСОБА_1 про вчинення посадовими особами Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка злочину, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, внесено відомості до ЄРДР.
 
12 травня 2018 року слідчим Лібегою Р. М. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015100100001257 від 02 лютого 2017 року, яка була скасована ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду 
м. Києва від 27 червня 2018 року.
 
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 
09 серпня 2018 року встановлено слідчому Шевченківського УП ГУ Національної поліції в м. Києві Лібезі Р. М. процесуальний строк один місяць для виконання вказівок прокурора у кримінальному провадженні № 12017100100001257.
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Установивши що з моменту внесення 29 липня 2015 року до ЄРДР відомостей про кримінальне провадження № 12015100100008857 до звернення до суду з даним позовом (грудень 2018 року), досудове розслідування не закінчено, контролюючими органами неодноразово слідчим Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві, надавалися вказівки про необхідність здійснення слідчих дій та зверталася увага на бездіяльність слідчих та зволікання з проведенням досудового розслідування, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, а тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості обгрунтовано визначив розмір моральної шкоди у 10 000,00 грн. 
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду викладеними у постановах від 25 травня 2019 року у справі № 641/2326/17-ц та від 25 березня 2020 року у справі № 554/49/18.
 
Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2019 року у справі 686/10651/18, від 16 січня 2020 року у справі № 754/2512/18, від 13 травня 
2020 року у справі № 638/8636/17-ц, від 20 травня 2020 року у справі 639/6736/18 є безпідставними, оскільки у кожній із зазначених справ, Верховний Суд вказував на те, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог заявників вказував на недоведеність заподіяної їм моральної шкоди, а також причинного зв`язку між шкодою і діями, бездіяльністю та рішеннями органу досудового розслідування. 
 
У справі, яка переглядається апеляційний суд установивши, що надмірна тривалість кримінального провадження (майже п`ять років) у справі, яка не є надто складною, призвела до моральних страждань позивача, з причини бездіяльності органів досудового розслідування, урахувавши глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення порушених прав, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, що відповідає вимогам розумності та справедливості.
 
Зазначенене суперечить, а навпаки узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у наведених постановах.
 
Посилання заявника на неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 03 квітня 2019 року у справі 
№ 756/10786/16-ц, зокрема, щомеханізм відшкодування шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, яка компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом, законодавчо не врегульований, а тому до прийняття відповідного закону відшкодування державою шкоди на підставі статті 1177 ЦК України здійснюватися не може є неспроможними, оскільки у справі, що переглядається касаційним судом, предмет спору та застосовані судами норми матеріального права є відмінними. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
В силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та ухвалив судове рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 
1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 
19 грудня 1997 року).
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві на постанову Київського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у справі за позовом  

ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в м. Києві, про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю слідчих, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак