ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21833/19                                        Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                       Шейко Т.І.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
24 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року (розглянута у письмовому провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У листопаді 2019 року, Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі- позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, відповідач 2), в якому просив: визнати протиправним і скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 19.04.2019 №157 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 24.10.2019 №177-19 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позовні вимоги вмотивовано протиправністю оскаржуваних наказу та рішення з огляду на те, що відповідачами при їх прийнятті не враховано усі обставини, що мають значення для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме об`єктивних причин у нього побоюватися за своє життя та здоров`я через ситуацію загальнопоширеного насильства та військовий конфлікт в країні, у зв`язку з чим він був змушений покинути Афганістан та не може до нього повернутися.
Внаслідок прийняття оскаржуваних наказу та рішення відповідачами порушено норми як національного, так і міжнародного законодавства, а саме: - статтю 28 Конституції України в частині заборони катувань; - статті 2, 3 та 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині заборони катувань, які гарантують право на життя та право на свободу та особисту недоторканість; - статтю 13 Римської Конвенції 1950 в частині, де від органів державної влади вимагається «незалежний та глибокий аналіз заяв громадян про наявність достатніх підстав вважати, що існує реальний ризик зазнати поводження, яке заборонено статтею 3 Римської конвенції»; - статтю 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року в частині заборони державам-учасницям «висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі», якщо є серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати застосування катувань»; - статтю 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких або нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року в частині зазначення, що «для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини»; - статтю 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю таджик, віросповідання - іслам, мусульманин-сунніт, є громадянином Ісламської Республіки Афганістан. Країну постійного проживання покинув 31.01.2019. До України прибув легально, літаком в аеропорт «Бориспіль», попередньо отримавши запрошення та візу від брата, який проживає в Україні на підставі посвідки на проживання.
          Особа позивача та належність до громадянства Ісламської Республіки Афганістан підтверджена його закордонним паспортом громадянина вказаної країни.
01.04.2019 позивач звернувся до територіального органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Заяву мотивував тим, що в Афганістані триває ситуація загальнопоширеного насильства, він постійно зазнавав насилля від невідомих людей, які ігнорують поліцію. Так, зокрема, заявник вказав, що працював у магазині мобільних телефонів, щодня невідомі люди вимагали у нього гроші, а поліція захисту йому не надала. З огляду на це позивач змушений був просити брата надіслати йому запрошення до України, в яку він прибув легально та не може повернутися до Афганістану, оскільки боїться за своє життя.
12.04.2019 в Управлінні ДМС України в Київській області з позивачем проведено співбесіду, за наслідками якої та на підставі аналізу матеріалів, які стосуються розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Управління ДМС України в Київській області відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Управління питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Л.В.Дячук від 19.04.2019 видало наказ від 19.04.2019 №157 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У зв`язку з викладеним ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслало на адресу позивача повідомлення 22.04.2019 №96 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту. 
Не погоджуючись із таким наказом позивач звернувся до ДМС України зі скаргою від 08.05.2019, яка рішенням ДМС України від 24.10.2019 №177-19 відхилена.
Зі змісту указаного рішення вбачається, що воно прийняте ДМС України відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та ґрунтується на висновку від 24.10.2018 за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного та затвердженого посадовими особами департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України.
Про прийняття ДМС України вищевказаного рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надіслало позивачу повідомлення від 01.11.2019 №310.
Вважаючи наказ та рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.
До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За змістом частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження.
Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви Ради ЄС 2011/95/EU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське, або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.
Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (правова дефініція «особа, яка потребує додаткового захисту»).
Статтею 8 Закону №3671-VI визначено порядок попереднього розгляду заяви іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Так, згідно з частиною першою указаної статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частиною четвертою статті 8 Закону №3671-VI визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до частини шостої статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чт 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з частиною сьомою статті 8 вищевказаного Закону у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
За змістом частин першої та другої статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, ДМС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 7 згаданого Положення визначено, що ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.
ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області є територіальним органом ДМС України, створеним відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві та є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.
Зважаючи на вищевикладене, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області та ДМС України наділені повноваженнями щодо прийняття відповідно оскаржуваних наказу та рішення.
Щодо обгрунтованості згаданих наказу та рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Так, наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 19.04.2019 №157 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Наказ ґрунтується на письмовому висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Київській області Л.В.Дячук з наступних підстав.
Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
При цьому заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
          Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідачів наявний обов`язок при розгляді заяви позивача і доданих до неї документів, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
          Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
          При цьому в рішенні у справі «С.Ф. та інші проти Швеції (S.F. and Others v. Sweden)», 52077/10, 15.05.2012, у п. 64 Європейський суд з прав людини зазначив, що будучи обізнаним про повідомлення щодо серйозних порушень прав людини в Ірані, Суд не знаходить, що вони носять такий характер, аби показати, самі по собі, що було б порушенням Конвенції, якби заявник був повернутий в цю країну. Суд повинен встановити, чи дійсно особиста ситуація заявників така, що їх повернення в Іран суперечитиме статті 3 Конвенції.
Зі змісту заяви позивача від 01.04.2019, що країну свого походження він залишив через ситуацію загальнопоширеного насильства в ній, застосування до нього насилля від невідомих людей, які ігнорують поліцію, ігнорують поліцію. Так, зокрема, заявник вказав, що працював у магазині мобільних телефонів, щодня невідомі люди вимагали у нього гроші, а поліція захисту йому не надала. З огляду на викладене заявник змушений був просити брата надіслати йому запрошення до України, в яку він прибув легально та не може повернутися до Афганістану, оскільки боїться за своє життя.
В поясненнях, наданих в ході співбесіди 12.04.2019, позивач вказав, що причиною його виїзду з батьківщини стало те, що в магазин, де він працював, приходили невідомі люди, вимагали гроші, забирали гроші з каси, погрожували йому. Водночас, стверджуючи, що не знає, ким були ті люди, заявник вказував, що вони не заходи до магазину, бо там були камери спостереження, а перехоплювали його по дорозі додому.
У зв`язку з викладеним територіальний орган ДМС України вказав на те, що доводи позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації і є суперечливими.
У вищевказаному висновку також вірно встановлено, що заявник не зазначив про переслідування за певними ознаками, пов`язаними з його поглядами, а також расовою, релігійною, національною приналежністю.
Крім того, зі слів заявника у висновку встановлено, що вдень у його місті все під контролем, постійно патрулює поліція та все під контролем». Заявник зазначив, що він звертався до поліції у зв`язку з вимаганням у нього коштів, проте, протягом трьох місяців нічого не змінилося. 
Заявник не довів наявності погроз в свою адресу, а надана ним інформація стосовно ситуації в країні приналежності є загальновідомою та доступною із засобів масової інформації та інтернету.
З урахуванням чого суд уважає, що в висновку вірно відображено те, що факт побоювання заявника носить суб`єктивний характер та не має документального підтвердження.
У висновку вірно відображено те, що заявник прибув до України за запрошенням брата, який проживає в Україні, тоді як в Афганістані у нього залишилися мати, два брати та сестра. Згідно з поясненнями заявника, наданими у ході співбесіди, брат, який проживає в Україні, завжди йому допомагав матеріально, тому переїхавши до України, він планує працювати разом з братом, який продовжує допомагати йому коштами на проживання та працевлаштував його в магазині «Все для кухні». З огляду на викладене, посадові особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав вважати, що реальною причиною переїзду заявника до України могли бути певні економічні обставини.
Як наслідок, суд погоджується з викладеним у висновку від 19.04.2019 про те, що позивач не надав жодного документального доказу власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину, не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до країни громадянської приналежності. Заявник не зміг чітко обґрунтувати, яка сама небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину. Зі слів заявника, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства або певних політичних поглядів. При цьому не встановлено наявності ознак, які можуть вказувати на існування у нього проблем з представниками державних органів Афганістану, можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками.
Відповідно до положень законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та Директиви Європейського Союзу 2011/95/EU, кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: - смертної кари або виконання вироку про смертну кару; - тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; - серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародних або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
           На підставі моніторингу відкритих інтернет джерел та інформації по країні громадянської належності позивача міграційним органом встановлено, що ситуація в Афганістані є складною, що є загальновідомим фактом та підтверджується міжнародним співтовариством, однак, у висновку вірно вказано, що ця обставина автоматично не є підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
          Відтак, правильним є висновок Управління ДМС України в Київській області про відсутність серйозної та індивідуальної загрози життю заявника в ситуації збройного конфлікту в Афганістану, оскільки такий конфлікт не носить загальнопоширеного характеру. 
За наведених обставин оскаржуваний наказ від 19.04.2019 №157 обґрунтовано прийнятий ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області в межах компетенції та відповідно до закону, а тому підстави для визнання його протиправним і скасування у суду відсутні.
Водночас суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення ДМС України від 24.10.2019 №177-19, прийняте за наслідками розгляду скарги позивача на вищевказаний наказ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області також є обґрунтованим, прийнятим в межах повноважень та відповідно до закону, тому підстави для визнання його протиправним і скасування відсутні з огляду на таке.
Згадане рішення прийняте на підставі висновку департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 24.10.2019, в якому зазначено, що територіальний орган ДМС України здійснив усі необхідні процедурні дії, передбачені законодавством, щодо розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та дійшов вірного висновку про неправдоподібність його тверджень щодо загрози життю та здоров`ю. Аналіз інформації, наданої заявником, спростовує повідомлені ним побоювання, оскільки позивач не був причетний до інцидентів із застосування фізичного насильства, які пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо. Стосовно нього не застосовувалися адміністративні заходи (затримання, арешт), до кримінальної відповідальності він не притягувався, у розшуку не перебуває.
При розгляді скарги позивача ДМС України не встановлено потенційного ризику для позивача як цивільної особи зазнати серйозної шкоди через наявність в Афганістані внутрішнього збройного конфлікту. На території країни залишилися проживати близькі родичі заявника, про будь-які відомості про загрозу їх життю чи свободі через певні порушення прав людини в Афганістані заявник не повідомив.
У зв`язку з викладеним ДМС України вірно встановила, що у вищевказаному висновку від 24.10.2019 територіальний орган ДМС України належним чином проаналізував усі відомості, надані заявником під час попереднього розгляду його заяви, та на підставі частини шостої статті 8 Закону, прийнято обґрунтоване та правомірне рішення про відмову в оформленні в оформленні документів для вирішення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо посилання позивача на порушення його права користування перекладача, які він обґрунтовує тим, що позивач не володіє ні українською, ні російською мовами, ні розмовною англійською, а переклад здійснював працівник органу ДМС України, спочатку з дарі на російську, потім - з російської на українську, що спотворило пояснення позивача, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції критично ставиться до зазначених вище посилань, оскільки вони спростовуються змістом протоколу співбесіди від 12.04.2017, відповідно до якого позивач: - погодився, що співбесіда проводитиметься за участі перекладача Расулі Абдул Рахім Абдул Кадір , який володіє українською, російською, фарсі, дарі, урду, хінді, англійською мовами у обсязі, достатньому для виконання усного та письмового перекладу у судах та інших державних установах, що також підтверджується листом Міжнародного бюро перекладів SHAMS №02/08/2018; - не заперечував, що співбесіда перекладатиметься з дарі на російську, з російської на українську мову; - зазначив, що добре розуміє перекладача.
Крім того, позивач вказаний протокол не оскаржував, заперечень на нього не надавав.
Щодо доводів представника позивача щодо протиправного перекладання відповідачами на позивача обов`язку доводити наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, колегія суддів зазначає наступне.
Так, зазначені вище посилання спростовуються викладеними вище нормами міжнародних правових актів, які підтверджують обов`язок особи, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, доведення обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідування у країні її походження.
Проте, як зазначалося вище, інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Стверджуючи про загальну нестабільну ситуацію в Афганістані через внутрішній збройний конфлікт між незаконними збройними угрупуваннями та силами уряду країни, позивач та його представник не навели жодних конкретних фактів особистого переслідування позивача або погрози переслідування в країн постійного проживання та не надали жодного документа на підтвердження цих фактів.
Відтак, висновки відповідачів стосовно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань, та що небажання повертатися до країни громадської належності у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку третіх осіб не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» знайшли своє підтвердження та є правомірними. Натомість, заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.
Звернення позивача за захистом в Україні обумовлено намірами щодо легалізації в країні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача.
На підстав іивще зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані наказ та рішення, прийняті відповідачами грунтуються на повно встановлених обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди, під час розгляду справи, не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки вимога позивача про зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, є похідною від вимог про визнання протиправними та скасування вищевказаних наказу та рішення, які задоволенню не підлягають, то й зазначена вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги в цілому є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:            
Апеляційну скаргу представника Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк           
Судді:                                                                                          Н.П. Бужак,
                                                                                                    М.І. Кобаль