ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2020 р. 	Справа № 520/3105/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Подобайло З.Г. 

          розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини   НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., м. Харків, повний текст складено 12.05.20 року по справі № 520/3105/2020
за позовом       ОСОБА_1  
до      Військової частини   НОМЕР_1                               
про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини   НОМЕР_1 , в якому просив суд: 
          -  визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 шодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі № 520/10880/19, а саме за період з 21.12.2016 по 25.12.2019; 
          - зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження ОСОБА_1 (реєстраційний номер ОКПП НОМЕР_4 ) заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року по справі №520/10880/19, а саме за період з 21 грудня 2016 року по 25 грудня 2019 року у сумі 408243 (чотириста вісім тисяч двісті сорок три) гривні 00 коп. 
          В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки за період з 21.12.2016 по 25.12.2019 у сумі 408243.00 грн., а тому вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження заборгованості за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 по справі № 520/10880/19, а саме за період з 21.12.2016 по 25.12.2019. 
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року адміністративний позов задоволено  частково. 
          Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та           не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
          Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 21.12.2016 по 10.02.2020.
          У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
          Військова частина   НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати суд апеляційної інстанції наведене вище рішення суду першої інстанції по справі за позовом ОСОБА_1 до                                                Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу в повному обсязі. 
          В обґрунтування  вимог скарги посилається на те, що   не погоджується з рішенням суду першої інстанції  та вважає його таким, що суперечить вимогам чинного законодавства з наступних підстав. Зазначає, що позивач посилається на постанову 806/535/16 Верховного Суду, але дану постанову неможливо застосувати, оскільки позивачем по вказаній справі є працівник поліції, а позивач по даній справі є військовослужбовцем.  Крім того, посилається з огляду на приписи п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо), в якій вказується пряма заборона застосування КЗпП України до військовослужбовців. Посилається, що виходячи з позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, військовослужбовці при проходженні ними служби отримують грошове забезпечення. Поняття "грошове забезпечення" відрізняється від поняття "заробітна плата" і не корелюється з ним. Вважає, що оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, то відносно нього не розповсюджуються положення ст.ст. 116,117                                     КЗпП України,  а тому  позовні  вимоги  про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є необґрунтованими, та в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі.
          Представник позивача подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу скаржника, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 р. по справі №520/3105/2020 залишити без змін. 
Враховуючи неприбуття учасників справи в судове засідання призначене на 14.07.2020 р., хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, на підставі положень ст. 311 КАС  України, колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи по справі продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач з 01.08.1993 р. по 21.12.2016 р. проходив військову службу в Збройних Силах України у в/ч НОМЕР_1 та отримав посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_5 від 16.09.2015 року. 
          Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України    №654 позивача 07.12.2016 р.  звільнено у запас за станом здоров`я  та з 21.12.2016 він виключений зі списків частини на підставі наказу  командира в/ч пп. В 6250 ( НОМЕР_1 ) № 281 від 21.12.2016.
          Під час виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015-2016 роки.
          Зазначена обставина була предметом розгляду по справі №520/10880/19 за позовом             ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі 520/10880/19 адміністративний позов задоволено,  в т.ч. зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 грудня 2016 року.
          На виконання вищезазначеного рішення суду, 10.02.2020 р. відповідачем сплачено суму компенсації у розмірі  21463,76 грн. 
Позивач вважаючи, що відповідач повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки за період з 21.12.2016 по 25.12.2019 у сумі 408243, 00 грн., з метою захисту своїх прав та інтересів, звернувся з даним позовом до суду. 
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки це є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористані  дні додаткової відпустки на підставі вказаної статті КЗпП України. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
           Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч.7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
           Частинами 2-4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-ХІІ визначено, що  до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.  Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
          Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 р. №1153/2008 визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. 
           Відповідно до п.242  наведеного вище Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. 
          Частиною 3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
          Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в Збройних Силах України, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 та є учасником бойових дій, що підтверджується  копією посвідчення серії НОМЕР_5 , яке було видано 16 вересня 2015 р. (а.с. 17). 
          Згідно  витягу із Наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07 грудня 2016 року №654  позивача було звільнено з військової служби у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) (а.с. 18). 
          Відповідно до витягу із наказу командира військової частини польової пошти НОМЕР_2 (по стройовій частині) позивача звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 07.12.2016 року  №654 з військової служби у запас за статтею 26 частиною 8, пунктом "б" (за станом здоров`я) Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 21 грудня 2016 року визнано таким, що справи та посаду здав.  З 21 грудня 2016 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено на зарахування на військовий облік до Чугуївського ОРВК Харківської області (а.с.19). 
          Колегія суддів зауважує, що під час виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року  по 2016 рік.
          Вказані обставини стали предметом звернення позивача до суду з позовом. 
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 р. по справі                 №520/10880/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 грудня 2016 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік, виходячи з його грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21 грудня 2016 року (а.с.8 - 10). 
          Колегія суддів зауважує, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2019 р. по справі  №520/10880/19 набрало законної сили 03.02.2020 року.
          Згідно довідки Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" від 25.02.2020 відповідачем 10.02.2020, на виконання вказаного вище рішення суду першої інстанції, було перераховано  на рахунок позивача 21 463,76 грн.  (а.с. 11). 
          Так,  в межах даної справи  спірним є питання ненарахування та  невиплата  відповідачем  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  позивача. 
          Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
          При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
          Колегія суддів звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані  КЗпП України.
          З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18. 
          Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Крім того, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
          Закріплені у ст.ст. 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців                             не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.                                        
Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосування норм ст.ст.116, 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. 
Посилання скаржника на приписи п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо), в якій вказується пряма заборона застосування КЗпП України до військовослужбовців, колегія суддів відхиляє та зауважує, що з огляду на наведені вище норми та правову позицію Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними  правовідносинами даній справі,  у зв`язку з тим, що спеціальним законодавством не врегульовано правовідносин, які виникли в межах даної справи, застосуванню підлягає трудове законодавство, а саме приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України. 
          Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
          У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Колегія суддів зауважує, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, відповідно до правової позиції, яка була висловлена  Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 р. по справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Колегія суддів звертає увагу, що ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13.05.2020 р. по справі № 810/451/17. 
Колегія суддів зазначає, що відповідачем  компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки позивача, як учасника бойових дій за період з 2015 року по 2016 рік у розмірі 21 463, 76 грн. було виплачено останньому лише 10.02.2020 року, тобто відповідачем в даному випадку було проведено фактичний розрахунок з позивачем, в порушення вимог                                  ст.116 КЗпП України, поза межами строків встановлених цією статтею, що відповідно є підставою для відповідальності Військової частини НОМЕР_1 , яка визначена ст.117 КЗпП України, а саме виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновок суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо                               ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо доводів апеляційної скарги на те, що оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною, то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому в задоволенні його позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, є необґрунтованими, та в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки як уже зазначалося вище з урахування неврегульованості нормами спеціального права питання відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні застосуванню підлягають норми трудового законодавства, а саме  ст.ст.116, 117 КЗпП України, а по - друге позивач до моменту виключення його із списків особового складу  військової частини знаходився на грошовому, продовольчому і речовому забезпеченні саме відповідача, в частині якого він і проходив військову службу. 
Стосовно доводів скарги на те, що  позивач посилається на постанову 806/535/16 Верховного Суду, але дану постанову неможливо застосувати, оскільки позивачем по вказаній справі є працівник поліції, а позивач по даній справі є військовослужбовцем, то колегія суддів зазначає, що  спірні правовідносини у наведеній вище справі є подібними до даної справи і спеціальним законодавством щодо працівників поліції та щодо військовослужбовців                             не врегульовано питання відповідальності суб`єкта владних повноважень за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу. Крім того, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду даної справи враховує висновки Верховного Суду, які були викладені  в постанові від 09.07.2020 р. по справі №320/6659/18. 
З урахуванням визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо               ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає правомірний висновок суду першої інстанції стосовно того, що  з огляду на те, що днем фактичного розрахунку з позивачем є 10.02.2020, слід вийти за межі позовних вимог на підставі ст.9 КАС України та  зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 21.12.2016 по 10.02.2020.
Окремо, колегія суддів зауважує, що скаржником в апеляційній скарзі зазначається, що датою оскаржуваного рішення суду першої інстанції є "13.05.2020 року", проте це є фактично технічною помилкою, яка не впливає на вирішення спору по даній справі, оскільки вірною датою рішення Харківського окружного адміністративного суду, яке підлягає апеляційному перегляду по даній справі  є "12.05.2020 року" і відповідач обґрунтовує свою незгоду та апеляційне оскарження саме з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 р. по даній справі. 
Таким чином, з огляду на вищевказане, враховуючи доводи апеляційної скарги та приписи ст.308 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
          Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення  суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення. 
          Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
          Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 по справі                        №520/3105/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    З.Г. Подобайло