П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/6060/20 
Головуючий у І інстанції:Попова О.Г.  
Суддя-доповідач:  Драчук Т. О. 
27 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про  визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, 
В С Т А Н О В И В :
10 квітня 2020 позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 станом по день звільнення 13.09.2019;
- зобов`язати північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 станом на день звільнення з військової служби 13.09.2019, враховуючи базовий місяць індексації заробітної плати, встановлений для військовослужбовців Державної прикордонної служби України;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 , в день виключення із списків частини (13.09.2019) компенсації за неотримане речове майно;
- стягнути з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2020 року у сумі 24 920,46 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 по 28 лютого 2018 .
- зобов`язано північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 28.02.2018.
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні – невиплати в день виключення із списків частини  (13.09.2019) компенсації за неотримане речове майно та стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2020 в сумі 24 920,46 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору. Також,  апелянт зазначає, що зі списків особового складу військової частини її виключено з 13.09.2019, при цьому відповідачем не проведено остаточний розрахунок при звільнені, що є підставою для отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
22 липня 2020 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – скасувати в частині, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно витягу з наказу в.о. начальника північному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України № 317-ОС від 12.09.2019 старшину ОСОБА_1 контролера першої комендантської групи комендантського відділення комендатури забезпечення, звільнену з військової служби у запас наказом від 12.09.2019 №316-ОС за підпунктом "г" пункту 2 частини 5 обов`язок і військову службу" та з 13.09.2019 виключено зі списків особового складу.
Одночасно з виключенням із списків особового складу військової частини, із старшиною ОСОБА_1 проведено остаточний розрахунок, що включає грошову допомогу на оздоровлення, премію, надбавку.
Згідно довідки Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" від 12.02.2020 №FR32VGRH16PLEVUO виплата коштів в сумі 4 299,10 грн. за неотримане речове майно позивачу перераховано на картковий рахунок позивача 04.12.2019 (а.с. 15).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 03.12.2019,  не проведення повного розрахунку при звільненні компенсації за неотримане речове майно, звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів. 
Частково задовольняючи позовні вимогу суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №  1282-XII та Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог законодавства, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
При цьому, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації. 
Водночас, згідно довідки північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, індексація грошового забезпечення в період з березня 2018 по вересень 2019 року була нарахована та виплачена  позивачу та становить 1371,28 грн. 
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 28.02.2018., а тому задовольнив позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 по 28.02.2018.
Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення враховуючи базовий місяць індексації заробітної плати, встановлений для військовослужбовців Державної прикордонної служби України, суд першої інстанції зазначив наступне.
Підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації.
Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що основний розмір  грошового забезпечення позивача змінився в період з 01.07.2015 по 28.02.2018, тому суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період 01.07.2015 по 28.02.2018.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати компенсації за неотримане речове майно в день звільнення та стягнення середнього заробіток за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Таким чином, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку № 178 здійснюється виплата грошової компенсації.
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи встановлено, що апеляційна скарга позивачем подана на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову, а саме щодо визнання протиправною бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (13.09.2019) компенсації за неотримане речове майно та щодо стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2019 року у сумі 24 920,46 грн.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправної бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплаті ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (13 вересня 2019 року) компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частина 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Із вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, позивача було звільнено з військової служби наказом від 12.09.2019 року №317-ОС, а згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , сформованої АТ КБ «ПриватБанк» від 12.02.2020,  компенсацію за речове майно було виплачено лише 04.12.2019.
З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно було здійснено відповідачем не у день виключення із списків військової частини.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що при зверненні до суду з даним адміністративним позовом вимога про визнання протиправної бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплаті ОСОБА_1 в день виключення із списків частини компенсації за неотримане речове майно могла заявлятись позивачем.
Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за неотримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
Згідно ч. 1 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно з правовою позицією, наведеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення  КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та  у справі №620/1982/19 від 22.01.2020.
Відповідно до ч. 1  ст.122 КАС України  адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
У такій категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника Північного регіонального управління №316-ОС від 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби за пп. "ґ" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Згідно довідки виплата коштів в сумі 4 299,10 грн. за неотримане речове майно позивачу перераховано на картковий рахунок 04.12.2019, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" від 12.02.2020 №FR32VGRH16PLEVUO.  
З огляду на це, колегія суддів суду апеляційної інстанції зауважує, що позивач дізналась або повинна була дізнатися про можливе порушення свого права з моменту отримання нарахованих сум, а саме з 04.12.2019.
Проте, до суду з позовом позивач звернулась лише 09.04.2020, про що свідчить відбиток штампу на поштовому конверті та трек-номер на ньому (а.с. 17), тобто поза місячним строком.
Суд зазначає, що законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач звернулась до адміністративного суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, у зв`язку з чим вимога позивача про визнання протиправної бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплаті ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (13 вересня 2019 року) компенсації за неотримане речове майно підлягає залишенню без розгляду.
Оскільки вимога про стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2020 року у сумі 24 920,46 грн. є похідною від вимоги про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для залишення її без розгляду, з наступних підстав.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в межах цих правовідносин спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.
Відповідно до ч. 1  ст. 233 КЗпП України  працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно з ч. 2  ст.233 КЗпП України  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У  рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України  роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої  статті 233 Кодексу законів про працю України  у взаємозв`язку з положеннями статей  116,  117,  237-1  цього  кодексу  необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
У рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.
Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що спірні правовідносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду з позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення   КАС України, як норм спеціального процесуального закону.
Згідно до ч. 1  ст.122 КАС України   адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 3 статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що з позовом до суду позивач звернулась поза місячним строком, тобто з порушенням строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, у зв`язку з чим, колегія суддів зазначає про наявність підстав для залишення вимоги про стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2020 року у сумі 24 920,46 грн. без розгляду.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 (справа «Мельник проти України») погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Отже, суд встановив, що позивач, будучи обізнаною про можливе порушення своїх прав, свобод чи інтересів у встановлений строк звернення до суду не звернулась, доказів обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду не надала.
У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно із частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, наведених вище обставин не врахував та не дав їм належної оцінки, що є безсумнівною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та прийняття нової постанови про залишення позовних вимог без розгляду в оскаржуваній частині. 
          Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів  в частині щодо визнання протиправною бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (13.09.2019) компенсації за неотримане речове майно та щодо стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2019 року у сумі 24 920,46 грн. скасувати.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів  в частині щодо визнання протиправною бездіяльності північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні - невиплати ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (13.09.2019) компенсації за неотримане речове майно та щодо стягнення з північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за неотримане речове майно при звільненні за період з 14.09.2019 по 03.12.2019 року у сумі 24 920,46 грн. залишити без розгляду.
В решті рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.