ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/516/20 Справа № 178/1022/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Цаберябий Б. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення, - 

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 . Право приватної власності на зазначений будинок зареєстровано в Криничанському БТІ за реєстровим №216 15 листопада 2001 року. Після реєстрації права власності на зазначений житловий будинок, позивачка вселила туди для тимчасового проживання свого сина та відповідачку. В жовтні 2016 року шлюб між сином позивачки та ОСОБА_1 розірвано. Позивачка зазначає, ще до розірвання шлюбу з дружиною, її син в добровільному порядку виселився зі спірного будинку, а відповідачка у добровільному порядку до теперішнього часу виселитись відмовляється, що на думку позивачки порушує її законні права на користування та розпорядження вказаним будинком. Тому позивач просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним позивачу на праві приватної власності житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення її з даного будинку.
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 належним ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з вказаного будинку.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з"ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення Биківської сільської ради 12 вересня 2001 року №11, зареєстрованого Криничанським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 2001 року за №216, позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 11). 
Рішенням виконавчого комітету Биківської сільської ради №22 від 28.09.2007 року вирішено, зокрема, вулицю Миру, що розташована в АДРЕСА_1 (а. с. 9 ). 
Також, рішенням виконавчого комітету Биківської сільської ради №6 від 25.04.2017 року "Про уточнення адреси житлового будинку", житловому будинку з господарськими спорудами, який належить ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Криничанським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 2001 року за №216, уточнити адресу: з " АДРЕСА_1 " (а.с. 8). 
Таким чином судом встановлено, що будинок по   АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачці.
Згідно копії паспорту відповідача серії НОМЕР_1 , виданого Криничанським РВ УМВС України у Дніпропетровській області 31.08.1998 року, ОСОБА_1 зареєстрована з ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бикове Криничанського району Дніпропетровської області (а.с. 13). 
В будинку по   АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що підтверджується довідкою Биківської сільської ради №110 від 11.03.2019 року (а.с. 50). 
Також встановлено, що у 2001 році, зі згоди ОСОБА_3 , у належний їй будинок по АДРЕСА_1 , для тимчасового проживання, вселився син позивачки ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_1 . Викладене не заперечується відповідачем, згідно змісту апеляційної скарги. 
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2016 року у цивільній справі №178/1056/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. 
З 2016 року ОСОБА_5 у вказаному будинку матері не проживає; відповідач зазначене житлове приміщення не звільняє; між сторонами склались неприязні стосунки, що не оспорюється відповідачем.
Проживанням відповідачки в будинку по АДРЕСА_1 позивачу створюються перешкоди у користуванні належним останній на праві власності житловим приміщенням, враховуючи вкрай неприязні стосунки, що склались між сторонами. 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушеним.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 ; встановивши також, що відповідач не являється членом сім"ї позивача, оскільки в будинку по АДРЕСА_1 сторони однією сім"єю з 2001 року не проживали, що не оспорюється відповідачем; встановивши, що ОСОБА_1 не спростовані доводи позивача про надання останньою згоди на вселення відповідачки лише для тимчасового проживання; встановивши, що відповідач зареєстрована у якості проживаючої у сусідньому будинку по АДРЕСА_3 ; встановивши, що проживанням відповідачки у спірному будинку позивачці створюються перешкоди у користуванні нерухомим майном, враховуючи неприязні стосунки, що склались між сторонами, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_1 , виселення відповідача з вказаного будинку. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вселилась у спірне домоволодіння за згодою власника, тобто позивача, а тому між ними існують договірні відносини, - не спростовує правильність викладених вище висновків суду, враховуючи, що відповідачем у добровільному порядку не виконана вимога власника щодо звільнення спірного житлового приміщення та відповідачем не спростовані доводи позивача про надання останньою згоди лише на тимчасове проживання відповідачки у спірному будинку.
Апеляційним судом встановлено, що у тому ж населеному пункті відповідач має у власності власне житло. Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 24.10.2019 року придбала у власність будинок АДРЕСА_4 та земельну ділянку за вказаною адресою; дата державної реєстрації права власності відповідачки на вказані будинок та земельну ділянку - 24.10.2019 року (а.с. 160 - 163). 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді