справа № 940/1632/19                                                головуючий у суді І інстанції Косович Т.П.
провадження № 22-ц/824/7907/2020           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

        ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 червня 2020 року                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
                               
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Нежури В.А.,	

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання та додаткових витрат на дитину,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання у розмірі 1100 гривень. Свої вимоги мотивувала тим, щодонька є студенткою Білоцерківського медичного коледжу, термін закінчення навчання 01.07.2020 року, в зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, як батько, добровільно матеріальної допомоги на утримання доньки під час навчання не надає. Крім того, ОСОБА_1 просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на дитину, а саме Ѕ частину вартості навчання доньки в коледжі згідно договору про надання освітніх послуг, посилаючись на те, що вартість навчання вона оплачує самостійно, а відповідач, як батько, половину вартості навчання відшкодувати відмовляється.
 
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання та додаткових витрат на дитину відмовлено  повністю.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів  на утримання доньки на період навчання.
 
При цьому зазначає, що суд першої інстанції всупереч принципу змагальності, розцінив  бездіяльність відповідача, як  не визнання  позовних вимог та визнав не доведеним той факт, що відповідач не має можливості  сплачувати аліменти. Просила дослідити під час апеляційного розгляду  справи лист з Білоцерківського  міського відділу  ДВС від 16.04.2020 року та довідки  виданої ФОП ОСОБА_4 від 26.03.2019 року, довідки про доходи позивачки.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки, дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи. 
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачкою та навчається в КВНЗ КОР «Білоцерківський медичний коледж», термін закінчення навчання 01.07.2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про її народження (а.с.7), довідкою виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 4829 від 11.12.2019 року про склад сім?ї позивача (а.с.18), довідкою з навчального закладу № 760 від 10.10.2019 року (а.с.8) та копією договору про надання освітніх послуг (а.с.9).
 
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Враховуючи  викладене колегія суддів переглядає дану справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, тобто виключно в частині  стягнення аліментів  на утримання доньки на період навчання.
 
Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення аліментів  на утримання доньки на період навчання, місцевий суд виходив з того, що позивач  не надала жодного доказу того, що донька потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку допомогу.
 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
 
Одним із основних  прав дитини  є право на утримання, яке кореспондується  з конституційним  обов`язком  батьків  утримувати  дітей до їх повноліття та знайшло  своє закріплення  у Сімейному кодексі України.
 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
 
Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
За правилами ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
 
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст. 199, 200, 201 СК України). 
 
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані: вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження та інші обставини. 
 
Сімейний кодекс України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. 
 
За змістом ст.ст. 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову.
 
Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів. Частина заробітку (доходу) матері, батька, яка стягуватиметься як аліменти на повнолітніх дочку, сина, визначається судом з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. 
 
Відповідно до ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми ст.ст. 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
 
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року  № 3 вказано: обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
 
Аналогічний висновок зроблений у  постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.
 
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
 
Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
 
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
 
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.
 
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із позивачкою та навчається в КВНЗ КОР «Білоцерківський медичний коледж», термін закінчення навчання 01.07.2020 року, що підтверджується матеріалами справи.
 
Відмовляючи в стягненні аліментів на утримання доньки місцевий суд вважав, що позивач  не надала доказів, що донька потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати таку допомогу.
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Донька навчається на денній формі навчання. Така форма навчання призводить до неможливості студента офіційно працювати та отримувати доходи, а отже, дитина об`єктивно потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання, адже сама по собі денна форма навчання позбавляє повнолітню дитину відповідача можливості працювати та утримувати себе самостійно і за таких умов дитина потребує матеріальної допомоги від своїх батьків.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що відповідач будучи належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.28,58,59) не надав суду належних та допустимих доказів неможливості надавати допомогу та  утримувати себе і свою повнолітню дитину.
 
В статті 141 СК України закріплено принцип рівності батьків у правах та обов`язках щодо дитини.
 
Матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про необхідність відступити від принципу рівності батьків у обов`язку щодо утримання дитини.
 
В той же час, колегія суддів не приймає до уваги надані позивачем-апелянтом до суду апеляційної інстанції лист з Білоцерківського  міського відділу  ДВС від 16.04.2020 року та довідки  виданої ФОП ОСОБА_4 від 26.03.2019 року, як нового доказу на стадії апеляційного оскарження, оскільки згідно вимог ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Натомість, апеляційний суд не вбачає поважних причин, що об`єктивно не залежали від волі позивача та перешкоджали подачі вказаних доказів до суду першої інстанції,  а в силу вимог ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Проте, колегія суддів погоджується з доводами апелянта та вважає позовні вимоги в оскаржуваній частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
 
Отже, переглядаючи справу колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, іпід час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, тому колегія суддів вважає рішення суду в оскаржуваній частині безпідставним та незаконним, таким, що підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині стягнення аліментів  на утримання доньки на період навчання у розмірі 1100 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Позивач звільнена від сплати судового збору, тому вказаний судовий збір підлягає стягненню в дохід держави з відповідача. Крім того, оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а відтак з відповідача на користь держави, також, підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд у розмірі 1152 грн. 60 коп. (768,40 +150%), а всього 1921 грн.
 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року в частині стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
 
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_2 , аліменти на утримання повнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1100 грн., щомісячно, на період навчання в Білоцерківському медичному коледжі, починаючи з 29 листопада 2019 року і до  закінчення нею навчання або до досягнення двадцяти трьох років.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1921 грн..
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                            Р.В. Березовенко

 
Судді:                                                                                         С.В. Лівінський

                                                                         
                                                                           В.А. Нежура