КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 355/1805/19                                                                   Головуючий у суді І інстанції Коваленко К.В.
Провадження № 22-ц/824/8368/2020                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
29 липня 2020 року                                                                      м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 3 квітня 2015 року (далі - Генеральна угода), укладеної між банком і ОСОБА_1 , остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 6 738,93 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобов`язалася у період з «1» по «25» число кожного місяця вносити грошові кошти на погашення кредитної заборгованості. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода заява разом із запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між сторонами кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала, у неї станом на 7 листопада 2019 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 14 164,46 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 738,94 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 144,83 грн та заборгованості за пенею в розмірі 4 280,69 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними належними і допустимими доказами у справі, не узгоджуються з умовами укладеного між сторонами договору та вимогами закону, тому задоволенню не підлягають.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю -  Крилову О.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відсутність підпису позичальника на відповідних Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Встановивши, що банк надав позичальнику кредит, а остання його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за кредитом, адже основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, враховуючи, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. З урахуванням обставин даної справи та укладення між сторонами Генеральної угоди, правові висновки, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17 не можуть бути застосовані.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 24 червня 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення не відповідає.
Судом встановлено, що 22 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмову вигляді. 
Встановлено, що у анкеті-заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , контактна інформація, відомості про сімейний стан, освіту, місце роботи, заробітну плату тощо, дата та її підпис, а також дані про такі істотні умови кредитування як вид платіжної картки - «Кредитка Універсальна», однак не визначено бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою (а.с. 11).
3 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 22 липня 2011 року, а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
Щодо реструктуризацію заборгованості, то у розділі 1 Генеральної угоди сторони домовились зменшити розмір заборгованості, який виник в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 949,21 грн, комісію на 366,41 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 651,92 грн; визначили, що заборгованість за цим договором становить 7 238,94 грн, а остання дата погашення заборгованості - 30 квітня 2016 року. 
Стосовно приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, то у розділі 2 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 6 738,94 грн та строк 12 місяців, з 3 квітня 2015 року по 30 квітня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказаній заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з «1» по «25» число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 592,88 грн для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Останнє погашення заборгованості повинно бути здійснено не пізніше 30 квітня 2016 року (а.с. 12).
Факт отримання та користування ОСОБА_1  кредитними коштами відповідачем не оспорювався.
Згідно із пунктами 2.5, 2.7, 2.8 Генеральної угоди позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди відповідно до цієї угоди і Умов та правил. Датою укладення кредитного договору є дата підписання даної Генеральної угоди. У разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, останній сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочки.
ОСОБА_1  взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 7 листопада 2019 року у неї утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 14 164,46 грн та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 738,94 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 144,83 грн та заборгованості за пенею в розмірі 4 280,69 грн (а.с. 9, 10).
До кредитного договору позивач додав, окрім копії паспорту відповідача (а.с. 37, 38), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 13-36).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом та пеню за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, що передбачено умовами Генеральної угоди, укладеної між сторонами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взагалі не звернув уваги на те, що 3 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
Підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідач погодилася з тим, що даний договір вважається укладеним за умови його підписання обома сторонами.
Позичальник своїм підписом засвідчила факт та згоду з умовами цього договору, підтвердила свої права та обов`язки за цим договором і погодилася з ними, а також підтвердила свою здатність виконувати умови даного договору.
Таким чином, вказана Генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, обов`язок виконання якого передбачений статтями 526, 1049 ЦК України.
Проте зазначене не впливає на можливість банку захистити порушені права невиконанням відповідачем умов Генеральної угоди, яка є самостійним зобов`язанням, хоч і похідним від кредитного договору 22 липня 2011 року.
Встановлено, що у пункті 2.1. Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами - 0,833 % на місяць, що відповідає заявленому позивачем розміру процентів 10,00 % річних, а пунктом 2.2 Генеральної угоди узгодили розмір штрафу - 1 967,54 грн за порушення умов угоди.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).
Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди і домовленості сторін, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 6 738,94 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 144,83 грн.
В оскаржуваному рішенні, місцевий суд вказав, що наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 3 квітня 2015 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. На думку суду, розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.
Відповідно до вимог статей 263 - 264 ЦПК України суд у мотивувальній частині рішення повинен наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами з підстав їх недоведеності, суд не врахував наведені обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті в цій частині.
Районний суд не звернув уваги на те, що застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.
При цьому суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).
Оскільки з`ясування зазначених вище питань і встановлення відповідних обставин є необхідними складовими для належного розгляду справи, то висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості вважається колегією суддів передчасним.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами та частково здійснювала погашення кредитної заборгованості. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з укладеною між сторонами Генеральною угодою свідчить про отримання відповідачем кредитних коштів та взяття обов`язку по сплаті винагороди банку у вигляді відсотків на рівні 10,00 % річних. При цьому відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості, хоча це є її процесуальним обов`язком і вона була належним чином повідомлена про розгляд справи.
Разом з тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість стягнення заборгованості за пенею в розмірі 4 280,69 грн з огляду на те, що умови Генеральної угоди від 5 квітня 2015 року не передбачали розмір пені за неналежне виконання зобов`язання, а відсилали на її встановлення Умовами та правилами (пункт 2.8 Генеральної угоди).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення пені посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256. Втім, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника та Генеральній угоді, які безпосередньо підписані останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідач прийняла запропоновані банком Умови та правила.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У той же час, умовами Генеральної угоди за неналежне виконання зобов`язання передбачений лише штраф в розмірі 1 967,54 грн, однак банк не заявляв позовних вимог про стягнення штрафу.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Розглядаючи зазначений позов в частині вимог банку про стягнення з боржника основного боргу за кредитом та відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 6 738,94 грн та нарахованих відсотків в розмірі 3 144,83 грн, а всього - 9 883,77 грн, відтак рішення суду в цій частині відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Також слід зазначити, що за правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК).
Враховуючи, що позивачем не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати при зверненні до суду першої інстанції чи під час розгляду справи всі наявні у нього докази, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, то долучені до апеляційної скарги докази, зокрема: виписка по рахунку відповідача та довідка про умови кредитування, не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем, а саме: 1 340,45 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 2 010,68 грн - в апеляційному суді, а всього стягується 3 351,13 грн сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 9 883,77 грн (дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 77 копійок) заборгованості за кредитним договором від 3 квітня 2015 року, якаскладається із заборгованості за кредитом в розмірі 6 738,94 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 3 144,83 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 3 351,13 грн (три тисячі триста п'ятдесят одну гривню 13 копійок) сплаченого судового збору.
В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                      Н.В. Ігнатченко

                                                                                                           С.А. Голуб 

                                                                                                           Д.О. Таргоній