Ухвала
 
05 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 740/3906/18
провадження № 61-10885ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року в справі за скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заінтересована особа - ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
В січні 2020 року боржник АТ «Українська залізниця» звернулося до суду зі скаргою про визнання неправомірними дій Печерського районного ВДВС м. Київ Головного ТУЮ у м. Києві щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 187 355,13 грн в межах ВП № 60959356; про скасування постанови Печерського районного ВДВС м. Київ Головного ТУЮ у м. Києві про відкриття ВП № 60959356 на виконання виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської обл. від 21 жовтня 2019 року про примусове виконання рішення суду по справі № 740/390/19; про поновлення порушеного права АТ «Укрзалізниця», шляхом зобов`язання Печерського районного ВДВС м. Київ Головного ТУЮ у м. Києві винести постанову про повернення стягувачу виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 жовтня 2019 року про примусове виконання рішення суду по справі № 740/3906/19, у відповідності до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Скарга мотивована тим, що на виконанні в Печерському районному ВДВС м. Київ перебуває ВП № 60959356 з виконання рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2019 року, яким з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 стягнуто 185 500,13 грн середньомісячного заробітку та 1 855 грн витрат по сплаті судового збору, а всього стягнуто 187 355,13 грн. Постановою державного виконавця Печерського районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 13 січня 2020 року відкрите виконавче провадження. Проте, скаржник вважає, що вчинення всіх дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та спрямованих на примусове виконання рішень про стягнення з АТ «Українська залізниця», заборонено Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», відповідно до пункту 3 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого заборонено вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. До додатку 2 «Перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані» до вказаного Закону станом на 20 жовтня 2019 року включено АТ «Українська залізниця», у зв`язку з чим, як вважає боржник, існує заборона на звернення стягнення на майно чи кошти боржника, виконавчий документ підлягає поверненню стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України Закону України «Про виконавче провадження».
 
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року, яка залишена без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року, у задоволенні скарги АТ «Українська залізниця» відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився суд апеляційної інстанції, мотивована тим, що рішенням суду стягнуто саме грошові кошти - заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку, отже, заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не поширюється на виконання рішення у справі № 740/3906/18 про стягнення грошових коштів. Крім того, скаржником оскаржуються дії та постанова про відкриття виконавчого провадження від 13 січня 2020 року, а винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не призводить до безпосереднього стягнення з боржника будь-яких грошових коштів. Доказів вчинення державним виконавцем інших виконавчих дій, спрямованих на звернення стягнення на майно або кошти АТ «Українська залізниця», або на відчуження майна боржника у виконавчому провадженні № 60959356, матеріали справи не містять. Посилання скаржника на додаток 2 «Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані» до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», до якого включено АТ «Українська залізниця», суд вважав необґрунтованим та безпідставним, оскільки у вказаному переліку відсутній ідентифікаційний код боржника - АТ «Українська залізниця», який є - 40075815, натомість зазначений код АТ «Українська залізниця» - 400758150, а тому заборона, яка встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» не поширюється на вчинення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 60959356 щодо боржника - АТ «Українська залізниця».
 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга  Корсуна Ю. Ю. , який діє від імені АТ «Українська залізниця»,в якій заявник просить ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було досліджено наявні в матеріалах справи докази, повно та всебічно не з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
 
Відповідно до вимог статті 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно із статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.
 
У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України, пунктом 7 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами судочинства є: обов`язковість судового рішення.
 
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року).
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
 
Перелік справ, у яких суди допускають негайне виконання судових рішень, визначений статтею 430 ЦПК України і включає справи про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
 
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
 
Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
 
Водночас пункт 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» визначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» за винятком: стягнення грошових коштів та стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
 
Враховуючи, що рішенням суду стягнуто заборгованість по сплаті середньомісячного заробітку, отже, заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», не поширюється на виконання рішення у справі № 740/3906/18 про стягнення грошових коштів. Отже, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що скарга не підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 03 березня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 26 червня 2020 року в справі за скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заінтересована особа - ОСОБА_1 - відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. М. Фаловська