ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5148/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/637/20 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
ОСОБА_3. і її представника та
     представників  ОСОБА_1  

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року (постановлену суддею Позняком В.М., повний текст якої складено 27 квітня 2020) у цивільній справі № 607/5148/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними, визнання правочинів недійсними, визнання права власності, -
В С Т А Н О В И В:
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та заборонено відповідачу ОСОБА_3 розпоряджатись в будь-який спосіб нежитловим приміщенням загальною площею 1515,8 кв.м. та земельними ділянками: кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, розміром 0,0300 га.; кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, розміром 0,0317 га; кадастровий номер 6110100000:12:012:0024 розміром 0,0318 га, за адресою: АДРЕСА_1 .
        ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про скасування зазначених заходів забезпечення позову посилаючись на те, що ухвалою суду порушено її права власника майна. У зв`язку із забороною розпоряджатися майном, вона не може передати його в оренду, однак несе витрати щодо сплати податку на нерухомість на це майно. Посилається на те, що позов ОСОБА_1 є завідомо безпідставним, носить штучний характер, оскільки договір про спільну діяльність нотаріально не посвідчений і є підробленим. Реальний спір між сторонами відсутній, про що свідчить неодноразові звернення до суду з приводу спірного майна, за якими провадження по справах припинялося, у зв`язку із залишенням без розгляду та відмови від позову. У цій справі позивач штучно намагається створити умови для затягування справи за її позовом про усунення перешкод в користуванні майном. 
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 27 квітня 2020 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 року.
       Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у скасуванні заходів забезпечення позову.
       Апелянт зазначив, що заява про скасування заходів забезпечення позову свідчить про бажання відповідачки розпорядитись будь-яким чином (в тому числі відчужити) спірним майном. Вказана ухвала не перешкоджає відповідачці здавати майно в оренду. Вважає помилковим висновок суду про те, що заборона розпоряджатись будь-яким способом майном завдасть істотної шкоди майновим інтересам ОСОБА_3 , оскільки заборона розпоряджатись майном не впливає на можливість передачі майна в оренду. Докази свідчать про намір відповідачки передати майно у статутний фонд ТОВ "Дорога родина", щоб залучити його до участі в справі та штучно створити передумови для залучення до участі в справі третіх осіб. Відсутність відомостей про намагання відчужити майно не має правового значення для вирішення питання.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить оскаржувану ухвалу суду залишити бе змін.
       Вказала, що ухвала суду про забезпечення позову порушує її право власності, з травня 2017 року вона є власником спірного майна та позбавлена можливості ним користуватись, а також передати його в оренду іншим особам.         Позивач неодноразово звертався з позовами про визнання договорів дарування спірного майна недійсними, однак вирішення справи припинялось внаслідок його поведінки та дій їх матері ОСОБА_2 .. Судом двічі застосовувались заходи забезпечення позову та двічі суд відмовляв у застосуванні таких заходів і такі ухвали позивачем не оскаржувались. Вважає, що ухвали суду про відмову у забезпеченні позовів, зокрема від 15.11.2019 року у справі № 607/26813/19, є достатньо обгрунтовананими з мотивів передачі майна ТОВ "Дорога родина", а тому мають приюдиційне значення для вирішення питання. З часу набуття майна у власність їй податкова інспекція нараховує податок, розмір якого складає більше 100 тисяч і таких коштів у неї немає та вона позбавлена можливості здати належне їй майно в оренду для отримання доходів та сплати податків. Податковою інспекцією нараховуються штрафні санкції.
       В судовому засіданні представники позивача (апелянта) апеляційну скаргу підтримали та зіслались на обставини викладені в ній. Додатково пояснили, що позивач продовжує користуватись спірним приміщенням, оскільки воно незаконно вибуло з його власності. Про існування судових проваджень протягом 2017-2019 років їм не відомо, оскільки вони приймають участь лише у даній справі. Вважають що відповідач має намір передати майно до статутного фонду ТОВ "Дорога родина" одним із засновників якого вона є.
        ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнала та додатково пояснила, що вона, будучи власником спірного майна, має намір здавати його в оренду. Вона не користується спірним майном, у неї немає коштів для сплати податків сума яких на даний час становить 160 тисяч гривень і потенційні орендарі не бажають укладати договори оренди за наявності ухвали про заборону розпоряджатись будь-яким вказаним майном. Така ухвала порушує її право власника, оскільки протягом трьох років тривають судові спори, які з вини позивача залишались не вирішеними. Касаційний цивільний суд підтвердив правомірність договору дарування майна матір`ю на її користь. Вона звернулась з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним майном та стягнення шкоди у розмірі нарахованих податків і розгляд справи зупинено до вирішення вказаної справи. Позивач ініціював шість судових проваджень по яких внаслідок його дій судові рішення не приймались. Стягнення податків та штрафних санкцій призведе до примусового відчуження належного їй іншого майна, та знову буде мати місце порушення її прав на інше належне їй майно.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна ск4арга до задоволення не підлягає.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернуся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочинів удаваними, визнання правочинів недійсними, та визнання права власності за позивачем на нерухоме майно - нежитлове приміщенням загальною площею 1515,8 кв.м. та земельні ділянки: кадастровий номер 6110100000:12:012:0028, розміром 0,0300 га.; кадастровий номер 6110100000:12:012:0023, розміром 0,0317 га; кадастровий номер 6110100000:12:012:0024 розміром 0,0318 га, за адресою: АДРЕСА_1 .. На цей час майно перебуває у власності відповідачки ОСОБА_3 .
       Позовна заява обґрунтована тим, що договори дарування, які укладалися ним на користь ОСОБА_2 24 грудня 2014 року (двох нежитлових приміщень площею 371,0 кв.м. та 374,2 кв.м.) та 31.12.2014 року ( трьох земельних ділянок площею 0,0318 га, 0,0300 га , 0,0317 га) є удаваними, а саме що під ними приховано договір спільної діяльності (простого товариства), який передбачав спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети. Його вкладом було нерухоме майно (нежитлові приміщення та земельні ділянки) праця, грошові кошти; вкладом ОСОБА_2 : правоздатність, дієздатність та ім`я для оформлення нерухомого майна, праця, оформлення іншого майна отриманого внаслідок спільної діяльності. В подальшому, після реконструкції приміщення (площа збільшилась до 1515,8 кв.м.), 12.04.2017 року між ними було укладено договір оренди нерухомого майна. ОСОБА_2 31.05.2017 року незаконно, без згоди його, як співвласника, відчужила нерухоме майно та земельні ділянки, які були предметом договору спільної діяльності (простого товариства) ОСОБА_3 , У зв`язку із цим, позивач просив визнати правочини між ним та відповідачами недійсними та визнати за ним право власності на спірне майно.        
       Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову. Необхідність вжиття заходів забезпечення позову мотивував реальною загрозою невиконання можливого рішення у разі задоволення позову.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 20 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено та заборонено відповідачу ОСОБА_3 розпоряджатись в будь-який спосіб спірним майном.
       Відповідач вимоги про скасування заходів забезпечення позову обґрунтовувала тим, що у зв`язку із забороною судом права розпоряджатись будь-яким способом спірним майном порушується її право власності , вона позбавлена можливості передати майно в оренду. Також зазначала про безпідставність позову та відсутність підстав для забезпечення позову, який позивач заявив, на її думку, для затягування розгляду справи за її позовом про усунення перешкод у користуванні спірним майном, розгляд якої зупинено до вирішення вказаної справи.
       З матеріалів справи вбачається, що між сторонами більше двох років тривають спори з приводу спірного майна.
       Скасовуючи заходи забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що заборона розпоряджатись будь-яким способом спірним майном може утруднити передачу майна в оренду, що завдасть істотної шкоди майновим правам відповідачки. Також суд зазначив, що обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та процесуальна поведінка позивача не дають підстав вважати, що незастосування заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.        
       Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
       Згідно ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.
       У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в спорах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 року роз`яснено судам, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу.
       Ч. 4 ст. 158 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
       За положеннями ч. 6 ст. 158 ЦПК України відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.
       Приписами ч. 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
       За ч. 8 ст. 158 ЦПК України якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
       У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
       У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч.ч.9 та 10 ст.158 ЦПК України).
       Системний аналіз положень ст. 158 ЦПК України вказує на те, що у питанні скасування заходів забезпечення позову суд наділений певними дискреційними повноваженнями. З огляду на це, заходи забезпечення позову, за підставами їх скасування, можна умовно поділити на 2 категорії:
- заходи забезпечення позову, які підлягають скасуванню з підстав, визначених Законом;
- та заходи забезпечення позову, які скасовуються з підстав, визначених судом.
       До категорії заходів забезпечення позову, що скасовуються у випадках, визначених Законом, можна віднести ситуації, врегульовані положеннями ч.ч.7-10 та ч.13 ст.158 ЦПК України. Вищевказані випадки скасування або припинення дії заходів забезпечення позову обумовлені настанням конкретних обставин, з якими закон пов`язує скасування (припинення) заходів забезпечення позову, зокрема, відмова у задоволенні позову, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, повернення позовної заяви, тощо.
       В той же час, ч. 1 ст. 158 ЦПК України передбачає, що суд може з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням сторони скасувати заходи забезпечення позову. При цьому, положеннями ст. 158 ЦПК України не встановлено вичерпного переліку підстав, які зумовлюють скасування судом заходів забезпечення позову, або зобов`язують суд проявити власну ініціативу щодо такого скасування.
       Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з декількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає кращим за даних обставин.
       Це надає можливість представникові влади здійснювати вибір варіанта рішення відповідно до власних міркувань, не обмежуючись чітко визначеним варіантом вирішення для конкретної ситуації.
       Таким чином, у питанні скасування заходів забезпечення позову, якщо це не підпадає під ознаки випадків, встановлених ч.ч.7-10 та ч.13 ст.158 ЦПК України, суд наділений певною свободою розсуду.
       Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що підставою для її постановлення судом стала перевірка обставин, зазначених у клопотанні представника відповідача про порушення права відповідача на мирне володіння майном в контексті практики Європейського Суду з прав людини.
       Зазначені обставини не були предметом розгляду під час вжиття судом заходів забезпечення позову у березні 2020 року. 
       Як зазначено вище, стаття 158 ЦПК України не містить вичерпного переліку підстав для скасування заходів забезпечення позову, відтак, за обставинами конкретної справи вони можуть бути різними.
       Ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для скасування вжитого судом виду забезпечення позову.
       Застосований судом вид забезпечення позову у вигляді заборони відповідачці ОСОБА_3 будь-яким способом розпоряджатись спірним майном має загальний характер. Як зазначає відповідач, що існування заборони розпоряджатись будь-яким способом майном перешкоджає в укладенні договорів оренди майна, оскільки потенційні орендарі за наявності такої заборони відмовляються їх укладати, а вона змушена укладати такі договори щоб сплатити нараховані їй податковою інспекцією податки на нерухомість та уникнути звернення стягнення на інше майно.
       За таких обставин колегія погоджується з висновком суду, що заборона розпоряджатись будь-яким способом спірним майном утруднює передачу майна в оренду, що може завдати істотної шкоди її майновим правам. 
       Колегія погоджується з доводами апеляційної скарги, що підставою для скасування заходів забезпечення позову є обставини, коли відпала потреба в їх застосуванні, однак зазначає, що підставою для скасування таких заходів може бути і врахування інтересів відповідача, якій внаслідок застосування заходів забезпечення позову буде завдано істотної шкоди.
       Колегія не погоджується з посиланням суду як на одну з підстав для скасування заходів забезпечення позову посилання на обставини, якими позивач обґрунтовував позовні вимоги, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору.
       Згідно ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
       Враховуючи вказане колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з підстав наведених в апеляційній скарзі.
       Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
       Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає. 
       Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року.

Головуючий                                                                Бершадська Г.В.

Судді:                                                                        Гірський Б.О.

                                                                               Ходоровський М.В.