Справа № 345/2196/18 
Провадження № 22-ц/4808/1039/20 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.
       з участю секретаря        Турів О.М.,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду від 21 липня 2020 року, в складі судді Миговича О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки у спільній частковій власності, 
в с т а н о в и в :
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки у спільній частковій власності. Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.04.2016 року визнано за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 на 9/16 частини домоволодіння в АДРЕСА_1 , за відповідачкою ОСОБА_2 визнано право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 на 7/16 частини вказаного домоволодіння.               
Позивачка, посилаючись на те, що спільне проживання в одному будинку з відповідачкою неможливе з причин побутових конфліктів і неприязних стосунків, просила суд ухвалити рішення, яким здійснити розподіл будинку в натурі і виділити їй 9/16 частки, належних їй на праві власності з визначенням конкретних приміщень.
       Рішенням Калуського міськрайонного суду від 21 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки у спільній частковій власності – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , являється спільною частковою власністю сторін, та вже давно фактично розділений між співвласниками на два окремі домоволодіння, однак спільне проживання з відповідачкою в одному будинку неможливе з причин побутових конфліктів і неприязних стосунків. 
Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 30 липня 2019 року задоволено її клопотання та призначено по справі будівельно-технічну експертизу, відповідно до висновку якої, експертом запропоновано варіанти розподілу будинковолодіння в натурі, враховуючи самочинно збудовані приміщення. Апелянт вважає, що дані варіанти поділу будинку не порушують права відповідача та відповідають вимогам чинного законодавства, однак судом безпідставно не взято до уваги вказаний висновок та необґрунтовано відмовлено у позові. 
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що прибудова, площею 53,9 кв.м. позначена в техпаспорті літерою «А», самочинно збудована без відповідних дозвільних документів, рішенням Калуського міськрайонного суду від 12.04.2016 року ОСОБА_1 відмовлено в позові про визнання за нею права забудовника щодо даної прибудови.
Щодо висновку будівельно-технічної експертизи від 02.04.2020 року, то експертом запропоновано 4 варіанти розподілу будинковолодіння в натурі і всі 4 варіанти враховують самочинно збудоване приміщення, тому рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга є безпідставною.
У судовому засіданні апеляційного суду апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, у відзиві на апеляційну скаргу просила справу розглянути у її відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив із того, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зважаючи на наявність самочинного будівництва (прибудови), втратив тотожність з тим, на який сторонами отримано право власності, тому відсутні правові підстави для виділу частки в спільній частковій власності в натурі з самочинною добудовою.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що рішення Калуського міськрайонного суду від 12.04.2016 року, визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 7/16 частини домоволодіння в АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 визнано 9/16 частини даного домоволодіння, що в цілому складається з наступних будівель та споруд: «А» - житлового будинку, площею 93,8 кв.м., інвентаризаційною вартістю 161365,00 грн.; «Б» -сараю, площею 23,2 кв.м., вартістю 59 840 грн.; «В» - сараю, площею 42,0 кв.м., вартістю 3589,00 грн.; «Г» - сараю, площею 11,5 кв.м., вартістю 613,00 грн.; «Е» - убиральні, площею 1,3 кв.м., вартістю 4759,00грн.; «Є» - навісу, площею 19,7 кв.м., вартістю 904,00 грн.; «К» - навісу, площею 8,3 кв.м., вартістю 385,00 грн.; під № 1 - криниці, вартістю 6867,00 грн.; під № 2 - воріт, площею 4,9 кв.м., вартістю 640 грн.; під № 3 - воріт, площею 5,1 кв.м., вартістю 667, 00 грн.; під № 4 - огорожі, площею 124, 2 кв. м., вартістю 2022,00 грн. - (а.с.4-7).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.09.2016 року за позивачкою ОСОБА_1 проведено державну реєстрацію права власності на 9/16 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1  (а.с.14-15).
Відповідно до технічного паспорту на вищевказаний садибний (індивідуальний) житловий будинок вбачається, що в ньому містяться відмітки про самочинне будівництво: А1 - прибудова (а.с. 11-13).
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55).
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Виходячи зі змісту наведеної норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146).
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130 цс 13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286 цс 15, є незмінною.
З огляду на наведене не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновок експерта, яким запропоновано варіанти розподілу будинковолодіння з урахуванням проведеної добудови.
Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, надав їм належну правову оцінку та дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки про поділ будинковолодіння з урахуванням самочинної прибудови в натурі.
Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, а тому апеляційну скаргу, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 21 липня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.
Головуюча                                                         О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
О.О. Томин