Справа № 465/10636/13-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/3331/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
               14 липня 2020 року                          м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровської Х.І.,
з участю: стягувача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_1 , державний виконавець Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мельник Марія Михайлівна, начальник Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Хомин Володимир Ярославович, про визнання неправомірними рішень державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно,
в с т а н о в и л а:
У червні 2019 року ОСОБА_2 , який є боржником у виконавчому провадженні, звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати неправомірними рішення державного виконавця Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мельник М.М., а саме: постанову від 31 травня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №59230693 за виконавчим листом №465/10636/13-ц від 22 березня 2016 року, виданим Франківським районним судом м.Львова, про стягнення з нього ( ОСОБА_2 ) на користь ОСОБА_1 129660 грн. збитків та 162 грн. судових витрат та постанову від 31 травня 2019 року про накладення арешту на його ( ОСОБА_2 ) майно, та зобов’язати державного виконавця Мельник М.М. та начальника Яворівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Хомина В.Я. скасувати ці постанови.
Неправомірність названих вище рішень державного виконавця заявник обґрунтовував тим, що виконавче провадження відкрите по виконавчому листу, який пред`явлений стягувачем до виконання вже після спливу строку, встановленого Законом України «Про виконавче провадження» для пред`явлення виконавчого листа до виконання, і арешт накладено на все його майно, а не в межах суми боргу, як того вимагає ч.3 ст.56 Закону, чим порушено його право на мирне володіння і користування майном.
Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.
Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_2 , просить її скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і прийняти нове судове рішення, яким його вимоги за скаргою задовольнити в повному обсязі.
Апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки його доводам, а висновки суду є необгрунтованими, розгляд справи відбувся без огляду матеріалів виконавчого провадження, що було необхідним для об’єктивного розгляду справи
Крім того, зазначає, що суд не вказав, яку редакцію Закону України «Про виконавче провадження» застосовано при вирішенні його скарги.
Апелянт звертає увагу, що суд чітко не встановив і не зазначив у своїй ухвалі підставу переривання строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання і початок перебігу строку після переривання. 
Наголошує, що державний виконавець не здійснював рошуку майна і не встановлював його вартість, а відразу наклав арешт на все майно боржника, не обгрунтувавши належним чином свої висновки в цій частині.
Вважає, що наведене свідчить про очевидну неповноту судового розгляду судом першої інстанції і постановлення необгрунтованого та незаконного судового рішення.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім стягувача ОСОБА_1 , не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, в тому числі, заявник ОСОБА_2 був повідомлений через свого представника – ОСОБА_3 , клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення стягувача ОСОБА_1 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 16 вересня 2015 року (справа №465/10636/13-ц), яке набрало законної сили 05 лютого 2016 року, Франківським районним судом м.Львова 22 березня 2016 року видано виконавчий лист №465/10636/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 129660 грн. збитків та 162 грн. судових витрат.
Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», у чинній на момент видачі виконавчого листа редакції, було встановлено річний строк для пред`явлення до виконання виданого судом виконавчого листа.
Згідно з п.1 ч.2 ст.22 цього Закону, перебіг річного строку для пред`явлення до виконання виданого судом виконавчого листа підлягав відрахуванню з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
Отже, за вимогами вказаних норм Закону, стягувач повинен був пред`явити виданий йому Франківським районним судом м.Львова виконавчий лист №465/10636/13-ц в строк до 05 лютого 2017 року.
Однак, 02.06.2016 року прийнято новий Закон України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016 року і статтею 12 якого встановлено трирічний строк для пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
Вимоги щодо визначення початку перебігу цього строку були аналогічними тим, які передбачені п.1 ч.2 ст.22 Закону в старій редакції, – з наступного дня після набрання рішенням законної сили.
Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Отже, з урахуванням вказаних вище норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року й тієї обставини, що на момент набрання цим Законом чинності річний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання ще не сплив, тому виконавчий лист міг бути пред`явлений стягувачем ОСОБА_1 до виконання в строк до 05 лютого 2019 року.
Пунктом 1 частини четвертої статті 12 цього Закону передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника – з дня закінчення строку дії відповідної заборони (ч.5 ст.12 Закону).
З матеріалів справи встановлено, що первинно стягувач пред`явив виконавчий лист до виконання в межах визначеного Законом строку, однак, постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області від 31.10.2016 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, яким передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.
Частиною п`ятою статті 37 Закону визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. 
Отже, з урахуванням наведених вище вимог статті 12 Закону, починаючи з 31.10.2016 року (день повернення виконавчого листа стягувачу) – з дня, який є початком перебігу нового строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання після переривання попереднього строку, стягувач ОСОБА_1 мав право повторно пред`явити виконавчий лист до виконання протягом трьох років, тобто в строк до 31.10.2019 року.
Таким чином, пред`явивши повторно виконавчий лист №465/10636/13-ц до виконання, за яким державним виконавцем Яворівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області (за місцем проживання боржника) 31 травня 2019 року відкрито виконавче провадження №59230693 (а.с.8), стягувач не пропустив строку на пред`явлення цього виконавчого листа до виконання, а тому правових підстав для висновку про незаконність винесення державним виконавцем вказаної постанови немає.
За вимогами статті 56 Закону, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Враховуючи викладене й те, що постанова державного виконавця про арешт майна боржника прийнята в день відкриття виконавчого провадження – 31 травня 2019 року, правових підстав для висновку про незаконність цієї постанови теж немає. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги боржника ОСОБА_2 , доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення скарги і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваної ухвали, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 25 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 20 липня 2020 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М.

Судді:                                                                 Копняк С.М.
       
                                                                       Ніткевич А.В.