П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2831/19-а 
                                                     Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Сало Павло Ігорович  
Суддя-доповідач -  Сушко О.О.   
23 червня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Сушка О.О. 
суддів:  Мацького Є.М.  Залімського І. Г. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року  (м. Вінниця, 20 грудня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до начальника Вінницької митниці ДФС України Калашніков Валентин Валентинович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не видачі наказу про звільнення заступника начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС ОСОБА_3 з державної служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", як державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "Б" та за яким станом на 01.06.2019 рахувалась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини ( малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в сумі 36259,32 грн, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання; стягнути з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 36259,32 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
На  обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що 23.07.2019 на адресу відповідача позивач подала заяву разом з розрахунком боргу зі сплати аліментів. Відповідно до цього розрахунку ОСОБА_3 , який працює на посаді начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС, має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в сумі 36259,32 грн. Відтак позивачка просила відповідача вжити заходи, передбачені статтею 84 Закону України "Про державну службу", та звільнити ОСОБА_3 з займаної посади, що відноситься до категорії "Б" державної служби. Окрім того, 29.07.2019 позивач звернулася до відповідача з заявою, в якій просила повідомити про факт виконання відповідачем вимог ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу". Позивач зазначає, що листами за №№ 6113/8/02-80-10 та 6115/8/02-80-10 від 30.07.2019 відповідач повідомив, що оскільки в його розпорядженні відсутня офіційна інформація про наявність заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів, вжиття заходів, визначених статтею 84 Закону України "Про державну службу", є передчасним. Позивач наголошує, що відповідно до п. 6 ч. 1, ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби у зв`язку з втратою права на державну службу або його обмеження є наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. При цьому суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення зазначеного факту.
Відтак, на думку позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не видачі наказу про звільнення ОСОБА_3 з державної служби, як такого, який станом на 01.06.2019 мав заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 в сумі 36259,32 грн.
Також позивач вказує на те, що внаслідок оспорюваної бездіяльності відповідача її малолітньому синові було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях. Водночас позивач просить врахувати, що згідно з приписами ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Таким чином, бездіяльність відповідача порушила законні права ОСОБА_3 на отримання аліментів та призвела до його моральних страждань. Розмір заподіяної моральної шкоди позивачка оцінює в сумі 36259,32 грн, що є еквівалентом суми заборгованості зі сплати аліментів на момент звернення позивача до відповідача.
Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 23.07.2019 позивач звернулася до начальника Вінницької митниці ДФС Калашнікова В.В. з заявою, в якій повідомила, що станом на 01.06.2019 заборгованість ОСОБА_3 , який працює на посаді начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС, становить 36259,32 грн. Відтак позивач просила вжити щодо третьої особи заходи, передбачені статтею 84 Закону України "Про державну службу".
До вказаної заяви позивач додала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 59298050 за період з 14.08.2018 по 01.06.2019, відповідно до якого сукупний розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 01.06.2019 становить 36259,32 грн.
Крім того, 29.07.2019 позивач повторно подала заяву на ім`я відповідача, в якій просила повідомити про прийняття керівництвом Вінницької митниці ДФС рішення про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади на підставі ч. 2 ст. 84 Закону України "Про державну службу".
За результатами розгляду вказаних заяв, листом Вінницької митниці ДФС від 30.07.2019 № 6113/8/02-80-10 за підписом начальника Калашнікова В.В. позивача повідомлено про те, що 11.06.2019 до митного органу надійшла постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 06.06.2019 у виконавчому провадженні № 59298050 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до цієї постанови з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх заробітків, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 14.08.2015 і до досягнення дитиною повноліття. Постанова прийнята митницею до виконання.
Також у вказаному листі відповідач зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, доданим до заяви від 23.07.2019, розмір заборгованості, встановлений у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", не визначений. Разом з тим, будь-яких відомостей про наявність у ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів, зокрема, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, від органу державної виконавчої служби у митницю не надходило. Як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , ним вживаються заходи щодо погашення заборгованості.
Крім того, у листі відповідач зазначив, що на даний час у митниці відсутня офіційна інформація про наявність у ОСОБА_3 тієї заборгованості зі сплати аліментів, про яку йдеться у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу". Тому вжиття заходів, передбачених статтею 84 цього Закону, є передчасним.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII) суб`єктом призначення в розумінні вимог зазначеного Закону є державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади;
В силу ч. 1, 2 ст. 6 Закону № 889-VIII посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.
До категорії "Б" посад державної служби належать посади:
керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;
керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення;
керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.
На час виникнення спірних правовідносин третя особа ОСОБА_3 займав посаду начальника відділу боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї та кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Вінницької митниці ДФС.
Вказана посада належала до категорії "Б" посад державної служби, а суб`єктом призначення на таку посаду був відповідач у справі – начальник Вінницької митниці ДФС Калашніков В.В. Ці обставини визнаються учасниками справи, а отже є безспірними.
Питання щодо припинення державної служби регламентуються розділом IX Закону № 889-VIII.
Так, в силу положень статті 83 цього Закону державна служба припиняється, зокрема, у разі втрати права на державну службу або його обмеження (п. 1 ч. 1 ст. 83).
Водночас підстави для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням визначаються статтею 84 Закону № 889-VIII.
Спір між сторонами виник з приводу застосування положень п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII, згідно з яким підставою для припинення державної служби є наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Слід наголосити, що вказаний пункт виключено з ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII на підставі Закону № 117-IX від 19.09.2019, який набрав чинності 25.09.2019.
Тобто, на сьогодні такої підстави для припинення державної служби закон не передбачає. Але така підстава існувала як на час звернення позивачки до відповідача 23.07.2019, так і станом на дату подання позову 04.09.2019. Крім того, саме незастосуванням цієї підстави для звільнення третьої особи з посади обґрунтовуються позовні вимоги щодо протиправної бездіяльності відповідача.
Відтак, надаючи оцінку доводам позивача в цій частині, слід зазначити, що змістовний аналіз наведеної вище правової норми вказує на те, що підставою для припинення державної служби відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII можуть бути дві обов`язкові умови:
1) наявність у державного службовця, який займає посаду державної служби категорії "А" або "Б", заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини;
2) сукупний розмір такої заборгованості перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Отже, слід зауважити, що сам по собі факт існування у державного службовця відповідної категорії боргу зі сплати аліментів ще не свідчить про наявність підстав для припинення державної служби. Визначальним є те, що цей борг повинен перевищувати вищезазначений розмір.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 Закону № 889-VIII у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у випадках, зазначених у пунктах 1-4, 6 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, – у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.
Таким чином, обов`язок суб`єкта призначення у триденний строк прийняти рішення про припинення державної служби державного службовця категорії "А" та "Б" з підстав, передбачених у п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 889-VIII, виникає тільки у випадку настання або встановлення факту наявності у такого службовця заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір такої заборгованості перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
При цьому слід зазначити, що вказаний обов`язок виникає з дня настання або встановлення відповідного факту. Отже, у суб`єкта призначення мають бути належні та достовірні документи, якими повністю підтверджується такий факт. Адже цьому обов`язку кореспондує конституційна гарантія захисту від незаконного звільнення (ст. 43 Конституція України) та законні права державного службовця (ст. 7 Закону № 889-VIII). Відтак суб`єкт призначення повинен діяти виважено, дотримуючись балансу інтересів та уникаючи прийняття передчасних і незаконних рішень.
Як встановлено з матеріалів справи, до своєї заяви від 23.07.2019 позивач додала розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який, на її думку, давав відповідачу підстави для припинення державної служби Паламарчука А.В.
З приводу вказаних доводів слід зауважити, що зі змісту цього розрахунку видно, що його надано державним виконавцем у виконавчому провадженні № 59298050 з виконання виконавчого листа № 127/19216/15-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів в розмірі 1/3 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Насамперед слід зазначити, що у вказаному розрахунку відсутнє посилання на те, що сукупний розмір заборгованості третьої особи зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Зокрема, в розрахунку зазначено, що сукупний розмір заборгованості ОСОБА_3 станом на 01.06.2019 становить 36259,32 грн. Проте суд наголошує, що умовою для припинення державної служби є не сам факт наявності у державного службовця боргу зі сплати аліментів, а саме те, що ця заборгованість перевищує вказаний вище розмір.
Натомість з поданого відповідачу розрахунку неможливо однозначно встановити, що борг третьої особи дійсно перевищує сукупний розмір платежів зі сплати аліментів на дитину за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання. При цьому необхідно врахувати, що виконавче провадження відкрите ще у 2015 році і, як видно з розрахунку, до нього включено нарахування аліментів за весь минулий період наростаючим підсумком.
Крім того, розрахунок наданий державним виконавцем за період з 14.08.2018 по 01.06.2019. Однак зміст розрахунку свідчить про те, що обчислення заборгованості насправді здійснено за період з 14.08.2015 по 01.06.2019, тобто майже за 4 роки.
До того ж слід звернути увагу на те, що розрахунок датований 23.07.2019 (вих. № 65755), тоді як розмір боргу надано станом на 01.06.2019. Водночас це також ставить під сумнів достовірність розрахунку, оскільки, як видно з матеріалів справи, у червні-липні 2019 року вже відбувалися відрахування із заробітку ОСОБА_3 на сплату аліментів. Разом з тим, відповідні суми у розрахунок не включені.
Враховуючи наведене, розрахунок, наданий позивачем разом з заявою від 23.07.2019, не може визнаватися достовірним документом на підтвердження факту наявності у третьої особи заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Відповідач також заперечує належність розрахунку та вказує на те, що на час розгляду звернення позивачки до Вінницької митниці ДФС не надходили офіційні листи органу ДВС щодо наявності у ОСОБА_3 вищезазначеного розміру заборгованості зі сплати аліментів.
В цьому контексті слід врахувати положення Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII).
Статтею 72 цього Закону визначено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України (ч. 1).
За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (ч. 2).
Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України (ч. 3).
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця (ч. 4).
За змістом ч. 9 ст. 72 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:
1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;
4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
У відповідності до ч. 11, 14 Закону № 1404-VIII за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Частиною 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що за виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що саме державний виконавець є тією посадовою особою органу державної влади, яка уповноважена визначати (встановлювати) розмір заборгованості зі сплати аліментів, який перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Відтак є обґрунтованими доводи відповідача в тій частині, що:
по-перше, відповідач не вправі самостійно визначати розмір вказаної заборгованості, в тому числі шляхом тлумачення наданого позивачкою розрахунку;
по-друге, митний орган не міг приймати рішення про припинення державної служби третьої особи, не отримавши офіційного підтвердження від державного виконавця про наявність у третьої особи заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Крім того, згідно з ч. 4 ст. 72 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи-підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Як з`ясовано судом, саме такий розрахунок отримала позивачка від органу ДВС 23.07.2019, який того ж дня подала відповідачу разом з заявою про вжиття щодо ОСОБА_3 заходів з припинення державної служби.
Втім, слід зауважити, що в розумінні положень статті 72 Закону № 1404-VIII такий розрахунок містить лише інформацію про загальний розмір заборгованості боржника у виконавчому провадженні.
Натомість висновок про те, що заборгованість зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за три, чотири, дванадцять місяців і, відповідно, тягне за собою негативні для боржника правові наслідки, має бути чітким та повинен відображатися у рішеннях державного виконавця та його офіційному листуванні, зокрема з підприємствами, установами та організаціями, в яких боржник працює.
Вказаний висновок підтверджується матеріалами справи, з яких видно, що державний виконавець надсилав Вінницькій митниці ДФС для відома та виконання: 1) постанову від 06.06.2019 про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_3 , 2) вимогу від 12.08.2019, в якій повідомляв про суму заборгованості боржника станом на 01.08.2019 та зобов`язував проводити відрахування з його заробітної плати в розмірі 50%, 3) лист від 19.09.2019 № 95357, в якому повідомив про те, що станом на 19.09.2019 ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів в сумі 63539,32 грн, що перевищує суму періодичних платежів за 12 місяців.
Разом з тим, останній надійшов на адресу Вінницької митниці ДФС 01.10.2019 (вх. 1602/7/02-80/12). Тобто, фактично лише 01.10.2019 орган ДВС офіційно інформував відповідача про наявність того розміру заборгованості, який міг давати підстави для припинення державної служби третьої особи згідно з п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону № 1404-VIII. Однак станом на той час відповідна правова норма була виключена на підставі Закону № 117-IX від 19.09.2019, а ОСОБА_3 зі своєї ініціативи перевівся на нижчу посаду.
Відтак, у спірній ситуації відповідач діяв правомірно, об`єктивно та розсудливо. Також під час розгляду справи судом не встановлено факту незаконної бездіяльності відповідача, яку оспорює позивач. 
Водночас суд не вдається до оцінки тих доказів, які не пов`язані з предметом доказування (є неналежними доказами) та наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданною відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог.
Предмет спору у цій справі стосується протиправної, на думку позивачки, бездіяльності відповідача, яка полягає у невиданні наказу про звільнення третьої особи з державної служби на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", за заявами позивачки від 23 та 29 липня 2019 року. Відтак інші події, що мали місце після розгляду цих звернень, зокрема, відкриття кримінального провадження за фактом злісного ухилення від сплати аліментів, перерахунок та збільшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, ініціювання позивачкою цивільних спорів щодо стягнення пені за несплату аліментів тощо, на переконання суду, виходять за межі предмета доказування та не мають значення для розгляду цієї адміністративної справи.
Позивачем такою заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь малолітнього ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 36259,32 грн, заподіяної внаслідок бездіяльності відповідача.
Вирішуючи таку вимогу, слід зазначити, що згідно з ч. 1, 5 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою.
Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до п. 23 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога – це вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Таким чином, в адміністративному процесі вимоги про відшкодування моральної шкоди можуть бути лише похідними від вимог вирішити публічно-правовий спір. Тобто, задоволення адміністративним судом позовних вимог про стягнення моральної шкоди можливе лише у разі визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та встановлення факту заподіяння такими рішеннями, діями чи бездіяльністю моральної шкоди позивачу.
Відтак, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, не підлягають задоволенню також похідні від неї вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Також, слід врахувати, що право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, стаття 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Натомість у позовній заяві позивач не навела належних обґрунтувань щодо факту заподіяння її малолітній дитині моральних або фізичних страждань внаслідок будь-яких неправомірних дій чи бездіяльності відповідача, не зазначила, а також не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діями чи бездіяльністю відповідача.
Доводи позивача у цій частині позовних вимог мають загальний характер і фактично лише обмежуються посиланням на заподіяння дитині позивача моральної шкоди.
До того ж згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Отже, заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, обов`язок доказування факту заподіння такої шкоди несе саме позивач.
В свою чергу, під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.
Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
При вирішення справи також слід зважати на неналежність обраного позивачем способу захисту прав особи у сфері публічно-правових відносин.
У разі допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності, внаслідок якої порушуються права, свободи та інтереси фізичної особи, належним способом захисту відповідних прав та інтересів в адміністративному суді є визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії, спрямовані на відновлення або захист порушених прав, свобод та інтересів особи.
Натомість позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не видання наказу про припинення державної служби третьої особи на підставі п. 6 ч. 1 ст. 84 Закону України "Про державну службу", але не заявляє жодних вимог зобов`язального характеру. При цьому слід зауважити, що на дату звернення позивача до суду з цим позовом (04.09.2019) зазначена норма закону була чинною (втратила чинність 25.09.2019), а третя особа займала посаду державної служби категорії "Б" (переведена на нижчу посаду наказом № 359-о від 06.09.2019). Відтак не існувало жодних перешкод для обрання належного способу захисту тих прав та інтересів, які позивачка вважала порушеними у зв`язку з бездіяльністю відповідача щодо неприйняття рішення про звільнення третьої особи з посади.
Таким чином, встановлені судом обставини справи та заявлені позовні вимоги свідчать про те, що при зверненні до суду з цим позовом позивач не переслідувала мету реального судового захисту своїх прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Сушко О.О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Мацький Є.М.    Залімський І. Г.