ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5336/20 Справа № 199/11545/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк “Індустріалбанк” на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

                                В С Т А Н О В И Л А:

       25 жовтня 2013 року ПАТ АКБ “Індустріалбанк” звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Просило, стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 21.10.2013 р. по кредитному договору № КRА/0900/80/06 від 30.08.2006 року, яка складає 24284,19 доларів США (еквівалент 194103,54 грн.), з яких: заборгованість по кредиту - 2630,70 доларів США (еквівалент 21027,19 грн.); заборгованість по відсоткам - 92,08 доларів США (еквівалент 736 грн.), пеня за порушення строку погашення заборгованості по сплаті кредиту та нарахованих відсотків - 21561,41 доларів США (еквівалент 172340,35 грн.) (а.с.2-5).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року позов ПАТ АКБ «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2006 р. №КRА/0900/80/06, яка склалася станом на 21.10.2013 р. в розмірі 21763 грн. 19 коп., з яких: заборгованість по кредиту - 21027,19 грн.; заборгованість по відсоткам — 736 грн. В задоволенні вимоги позову про стягнення пені відмовлено. Стягнуто зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ АКБ «Індустріалбанк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 970,50 грн. з кожного з відповідачів окремо (а.с.130-132).
Не погодившись з рішенням суду, ПАТ АКБ “Індустріалбанк” подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду змінити в частині валюти, в якій має бути стягнуто заборгованості та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 2722, 78 доларів США, з яких заборгованість по кредиту — 2630, 70 доларів США; заборгованість по відсоткам — 92, 08 доларів США. Скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні пені та прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів пеню у розмірі 172340,35 грн. Вирішити питання судового збору (а.с.190-196).
Відповідачі рішення суду не оскаржили.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 30 серпня 2006 року між АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №КRА/0900/80/06, згідно з яким позивач надав відповідачу у тимчасове користування кредит на придбання автомобіля у сумі 22186,88 доларів США на строк по 22 серпня 2012 року зі сплатою за користування кредитом 12% річних (пункт 1.1. кредитного договору) (а.с.6-8).
30 серпня 2006 р. в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та відповідачем – 1 укладений договір застави рухомого майна № KRAZ/0900/39/06, згідно якого автомобіль марки Mitsubishi Colt, 2006 року випуску, переданий в заставу позивачу (а.с.9-10).
Відповідно п.4.1 договору застави рухомого майна заставодержатель набуває право звернення на предмет застави у судовому порядку або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусу якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлені кредитним договором до нього строки суми кредиту; та/ або при несплаті або частковій несплаті в строк сум відсотків; та/або при несплаті або часткові несплаті в строк сум штрафних санкцій. 
15 серпня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на вищевказаний автомобіль. В межах виконавчого провадження автомобіль був реалізований. Кошти отримані від реалізації автомобіля в розмірі 37515,07 грн. перераховані на рахунок банку для часткового погашення заборгованості за кредитним договором (а.с.18,19).
Втім, в порушення умов кредитного договору відповідач -1 у визначений кредитним договором строк (графік платежу) заборгованість за кредитом, відсотки за користування кредитом, а також штрафні санкції не сплачував; станом на 21.10.2013 р. заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору №КRА/0900/80/06 від 30.08.2006 р. складає 24284,19 доларів США (еквівалент 194 103,54 грн.), з яких: заборгованість по кредиту - 2630,70 доларів США (еквівалент 21027,19 грн.); заборгованість по відсоткам - 92,08 доларів США (еквівалент 736,00 грн.), пеня за порушення строку погашення заборгованості по сплаті кредиту та нарахованих відсотків - 21561,41 доларів США (еквівалент 172 340,35 грн.) (а.с.11-14).
Укладення кредитного договору в інтересах сім`ї (придбання автомобіля), а також факт надання згоди ОСОБА_1 , як своїй дружині, на укладення кредитного договору та передачу в заставу зазначеного автомобіля підтверджується нотаріально засвідченою заявою, яка відповідачем - 2 підписана особисто під час укладання договору застави рухомого майна № KRAZ/0900/39/06 від 30.08.2006 р. (а.с.24).
Оскільки за кредитним договором банк передав позичальнику грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами ст. 60 СК стали об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то відповідачі відповідають перед банком, як солідарні боржники.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з боку боржників допущено порушення умов виконання зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості, порушені права позивача підлягають поновленню в обраний в даному позові спосіб. Разом з тим, щодо розміру заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, то при її визначенні суд першої інстанції керуючись ст. 610, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, 256, 267, 261 ЦК України, дійшов висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.
За умовами кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем-1, встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами (не пізніше 25 числа кожного місяця наступного за звітним у сумі не менш, ніж 308,15 доларів США; п. 5.3. кредитного договору), отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
За судового розгляду встановлено, що відповідач-1 припинила оплату чергових платежів та як наслідок 15 серпня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л., в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 30.08.2006, строк платежу за яким настав 20.07.2012, запропоновано звернути стягнення на предмет застави, тоді як кредитор звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом у жовтні 2013 року.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вважав наявними підстави для відмови в задоволенні вимоги позову про стягнення пені за порушення строку погашення заборгованості по сплаті кредиту.
В іншій частині позовних вимог стягнув з відповідачів на користь позивача станом на 21.10.2013 загальний розмір заборгованості у розмірі, який складає 2722,78 доларів США, що на момент звернення до суду із вказаним позовом еквівалентно 21763 грн. 19 коп., яка складається з наступного: 2630,70 доларів США (що еквівалентно 21027,19 грн.) – заборгованість по кредиту; 92,08 доларів США (що еквівалентно 736,00 грн.) – нараховані відсотки за користування кредитом.
Колегія суддів не може погодитися в повному обсязі з таким висновком суду першої інстанції. 
Стягуючи заборгованість з відповідачів, суд першої інстанції визначив валюту стягнення гривню, однак такі висновки суду є помилковими, з огляду на наступне.
З аналізу ст. 192 ЦК України ст. 193, ч. 4 ст. 524, 533 ЦК України, Закону України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Закону України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18).
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
З огляду на вищенаведене, а також те, що договором позики від 30.08.2006 року не встановлено іншого порядку повернення боргу аніж у доларах США та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованість за договорами позики в загальній сумі 2722,78 Доларів США, яка складається з наступного: 2630,70 доларів США — тіло кредиту; 92,08 доларів США — нараховані відсотки за користування кредитом.
Щодо стягнення пені, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволені позову про стягнення пені за порушення строку погашення заборгованості по сплаті кредиту, у зв`язку з пропуском позовної давності, про що було заявлено відповідачем-1. 
Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляд на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік.
Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто пеня – це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.
Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Отже, аналіз норм ст. 266, ч.2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Як вбачається з матеріалів справи, позовну заяву по даній справі надіслано до суду 21.10.2013. До позовної заяви додано Розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором станом на 21.10.2013, тобто на день звернення до суду. Даний Розрахунок заборгованості містив серед іншого: розрахунок пені за порушення строку погашення заборгованості по тілу кредиту станом на 21.10.2013 (період нарахування з 21.10.2012 по 20.10.2013) — в розмірі 20530,64 доларів США; розрахунок пені за порушення строку погашення заборгованості по сплаті нарахованих відсотків станом на 21.10.2013 (період нарахування з 21.10.2012 по 20.10.2013) — в розмірі 1030,77 доларів США. 
Загальний розмір пені, який просив стягнути Позивач, складає 21561, 41 доларів США, що в гривневому еквіваленті складало 172340, 35 грн. (за курсом НБУ станом на 21.10.2013 — 799,30 грн. за 100 доларів США). 
Вказана пеня була нарахована Позивачем у межах строку позовної давності за основною вимогою (по стягненню кредиту та процентів за користування кредитом) та обмежувалась останніми 12 місяцями перед зверненням Позивача до суду, на що суд першої інстанції не звернув уваги. 
Колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір пені. 
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1,2 ст. 551 ЦК України).
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанцій) щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц та від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17.
При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у Постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року у справі N 6-100цс14, у якій зазначено, що відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 5 ст. 12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, а ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, колегія суддів вважає за можливе зменшити суму пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором до 20000 грн.
Отже, з урахуванням зменшеної суми пені з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість, яка станом на 21.10.2013 року становить 2722,78 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту – 2630,70 доларів США, заборгованість по відсоткам – 92,08 доларів США, пеня – 20000 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
З відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь ПАТ АКБ “Індустріалбанк” в розмірі 4852,54 грн.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» задовольнити частково.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року — скасувати.
Позов публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором від 30 серпня 2006 р. №КRА/0900/80/06, яка склалася станом на 21.10.2013 р. в розмірі 2722,78 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту — 2630,70 доларів США; заборгованість по відсоткам — 92,08 доларів США грн., пеня за порушення строку погашення заборгованості по сплаті кредиту та нарахованих відсотків - 20000 грн.
Стягнути зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2426,27 грн. з кожного з відповідачів окремо.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне рішення суду складено 24 червня 2020 року.

       Судді: