ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6888/20 Справа № 202/2564/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Єлізаренко І.А.
суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В. 
за участю секретаря Заворотного К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч Сергій Анатолійович, про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

       У квітні 2019 року Дніпровська міська рада звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч С.А. про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення.
       В обґрунтування позовних вимог Дніпровська міська рада посилалися на те, що відповідно до листа КП “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпропетровської обласної ради №10906 від 15 серпня 2017 року квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 листопада 1993 року, виданого Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №И-3017, зареєстровано КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстрову книгу №30п за реєстровим № 116. Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Актовий запис про смерть №559 від 16 травня 2017 року. Спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні та відповідно спадкова справа не заводилась. Однак, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , серія та номер: НМО 169953, реєстровий №641, виданий 10 липня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1296601912101, номер запису про право власності 21316032. Як вбачається із п. 3 вищевказаного договору, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №И-3017 від 19 листопада 1993 року та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116. У листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-1489 від 16 серпня 2017 року зазначає, що розпорядженням органу приватизації від 19 листопада 1993 року №И-3017 на квартиру АДРЕСА_1 передано у власність ОСОБА_3 . Свідоцтво про право власності на вищезазначену квартиру було отримане уповноваженим власником. Отже, ОСОБА_2 не належала квартира на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, тому вона в подальшому не мала права продавати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач вважає за необхідне визнати недійсним договір купівлі-продажі від 10 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , скасувати запис №21316032 про право власності на квартиру, який здійснив приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. від 10 липня 2017 року про державну реєстрацію за ОСОБА_1 . Враховуючи, що підставою для реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , є договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, яка не належала продавцю ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, то у останнього не виникло право власності на вищевказану квартиру. Дніпровська міська рада звернулася до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра, оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі №202/6418/18 визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилась після смерті ОСОБА_3 та передано спадкове майно у власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Вищезазначене рішення суду зареєстровано 27 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Оскільки Дніпровська міська рада, як власник квартири АДРЕСА_1 не може на власний розсуд володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном та у зв`язку з тим, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для проживання в спірній квартирі. На підстави викладеного Дніпровська міська рада просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. та зареєстрований за №641; скасувати запис про право власності ОСОБА_1 №21316032, на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36069990 від 10 липня 2017 року; визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право листування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; усунути Дніпровській міській раді перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення та покласти судові витрати на відповідачів.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулініч С.А. про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації права власності, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, виселення.
В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада просить рішення суду від 27 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Дніпровської міської ради, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
       Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, ст. 202 ЦК України.
За загальним правилом, визначеним у ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Згідно із ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно зі ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
       Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор під час прийняття рішення встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
       Статтею 11 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.
       Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 24 зазначеного Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.         За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
       Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.
       У відповідності до ч. 1 ст. 27 вказаного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.
З матеріалів справи вбачається відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1993 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №И-3017 зареєстрованого в ДМБТІ у реєстрову книгу за № 30п-116, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 (а.с.15, 17).
       Відповідно до Довідки КП ДМБТІ від 15 серпня 2017 року за №10906, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_3 містяться відомості про право власності в цілому за гр. ОСОБА_3 (а.с.12).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
       Згідно з Договором купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим №641, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14).
       Відповідно до п.3 Договору вказана квартира, що продається, належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.
       Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №149244437 від 12 грудня 2018 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НМО 169953, реєстровий № 641, виданий 10.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1296601912101, номер запису про право власності 21316032 (а.с.11).
       Згідно з Довідкою №1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року (а.с.24).
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі №202/6418/18 за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа Індустріальна районна у місті рада про визнання спадщини відумерлою, заяву Дніпровської міської ради задоволено. Визнано відумерлою спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , що відкрилася після смерті ОСОБА_3 . Передано спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , яке складається з квартири АДРЕСА_1 у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради (а.с.21).
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року у справі за заявою Дніпровської міської ради, заінтересована особа Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, про визнання спадщини відумерлою скасовано. У задоволенні заяви Дніпровської міської ради відмовлено (а.с.90-92).
       Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2019 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року скасована. Заява Дніпровської міської ради, заінтересована особа: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, про визнання спадщини відумерлою залишена без розгляду (а.с.129-134).
       З наданої Департаментом Житлового господарства Дніпровської міської ради копії архівної справи приватизації квартири АДРЕСА_1 вбачається, що заяву на приватизацію від 14 січня 1993 року подано ОСОБА_3 , довідка про склад сім`ї наймача надана ОСОБА_3 , розпорядження органу приватизації від 19 листопада 1993 року №И-3017 та розрахунки площі квартири, що безоплатно приватизується ухвалено щодо ОСОБА_3 (а.с.16-20).
       Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами у квітні 2019 року, Дніпровська міська рада просили суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10 липня 2017 року квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. та зареєстрований за №641; скасувати запис про право власності ОСОБА_1 №21316032, на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36069990 від 10 липня 2017 року; визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 ; усунути Дніпровській міській раді перешкоди у здійсненні права на користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 ; виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Слід зазначити, сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       У справі про визнання правочину недійсним беруть участь особи, які є, насамперед, сторонами правочину.
       Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Дніпровська міська рада не є стороною в оскаржуваному нею договорі купівлі-продажу від 10 липня 2017 року квартири АДРЕСА_1 від 10 липня 2017 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та скасування запису про право власності ОСОБА_1 №21316032, на квартиру АДРЕСА_1 , що внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36069990 від 10 липня 2017 року є безпідставними та не підлягають задоволенню.
       Щодо позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження майном шляхом зняття з реєстрації та виселення, слід зазначити наступне.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить прав володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.
       За змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та позивачу не відмовлено у знятті відповідача з реєстраційного обліку у зв`язку із втратою нею права користування житловим приміщенням.
        ОСОБА_1 , на підставі вказаного договору купівлі-продажу, є власником квартири. 
       З матеріалів справи вбачається, згідно з Довідкою №1262 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 31 січня 2019 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в квартира АДРЕСА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року (а.с.24).
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Із свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1993 року, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №И-3017 зареєстрованого в ДМБТІ у реєстрову книгу за № 30п-116, вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 за життя був ОСОБА_3 (а.с.15, 17).
Згідно договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кулініч С.А. за реєстровим №641, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14).
Із вказаного договору купівлі-продажу вбачається, що спірна квартира належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №И-3017 від 19 листопада 1993 року, та зареєстрована в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації за номером 30п-116.
Таким чином, із вказаних свідоцтва та договору купівлі-продажу вбачається, що і ОСОБА_3 і ОСОБА_2 були власниками вказаної квартири на підставі одного й того ж Свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 листопада 1993 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №И-3017.
Дніпровська міська рада зазначали про те, що Свідоцтво про право власності на житло від 19 листопада 1993 року ОСОБА_2 не видавалося.
Доказів про притягнення відповідних осіб до кримінальної відповідальності, наявності кримінального провадження відносно певних осіб щодо незаконного заволодіння спірною квартирою, наявності відповідного вироку суду чи рішення суду позивачем не надано.
       Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради у повному обсязі у зв”язку з недоведеністю.
       Доводи апеляційної скарги стосовно того, що вимоги позовної заяви є доведеними та обгрунтованими не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.
Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради – залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя 
Судді