Дата документу 01.09.2020 Справа № 335/14089/18

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 335/14089/18	Головуючий у 1-й інстанції Макаров В.О.	
Пр. № 22-ц/807/1806/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Маловічко С.В., Подліянової Г.С.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі – Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-4), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 12.12.2011 року станом на 31.08.2018 року у розмірі 81983,51 грн., яка складається з: 5392,07 грн. – заборгованості за кредитом; 68758,84 грн. – заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 3452,43 грн. – заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 3880,17 грн. штрафу (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1762,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Макарова В.О. (а.с. 48).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 101) відкрито провадження у цій справі в порядку загального позовного провадження.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року (а.с. 179-180) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 184-197) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 201).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 17 квітня 2020 року (а.с. 202).
Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 206).
Банк подав апеляційному суду пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України (а.с. 210-213).
Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с. 221-223).
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів).
Крім того, у період з 17.05.202 року по 03.06.2020 року включно суддя-доповідач перебувала на лікарняному, а у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року - у відпустці (а.с. 137). 
Також, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» в редакції Закону № 540-IX, що набрав законної сили з 02 квітня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.
В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі, керувався ст. ст. 12-13, 81, 141, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України та виходив із такого.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
В силу ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 12.12.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 шляхом приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України) було укладено договір б/н, предметом якого стало надання кредиту у розмірі 25000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, в порядку та на умовах, визначених Договором - заявою, Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Відповідно до укладеного договору, відповідач взяла на себе зобов`язання своєчасно та у повному обсязі здійснювати повернення кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами. 
Як встановлено судом та визнано у судовому засіданні відповідачем, ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами, які знаходилися на її картковому рахунку.
Станом на 17.10.2014 року ОСОБА_1 мала заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за користування кредитними коштами у розмірі 16335,43 грн., що підтверджується випискою по банківській картці.
З 17.10.2014 року по 22.10.2014 року з банківської картки відповідача, було проведено несанкціоновані транзакції по списанню грошових коштів на загальну суму 4017, 00 грн., а саме: 17.10.2014 - 100,00 грн., 500,00 грн., 150,50 грн., 150,50 грн.; 22.10.2014 - 500,00 грн., 150,50 грн., 495,00 грн., 150,50 грн., 450,00 грн., 490,00 грн., 400,00 грн., 480,00 грн., на які в подальшому було здійснено відповідні нарахування.
Після першої несанкціонованої трансакції відповідач звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з відповідним повідомленням і навіть після того, як відповідач вже звернулась безпосередньо до відділення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та перебувала на прийомі у спеціаліста разом з карткою та мобільним телефоном, до якого була прив`язаний картка, все одно продовжувалися несанкціоновані транзакції, і лише після того, як було встановлено ліміт по кредитній картці, незаконні транзакції припинилися.
З приводу незаконного списання грошових коштів з рахунку відповідача, остання звернулась також до Орджонікідзевського відділення поліції Ленінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області із заявою про вчинення вказаного кримінального правопорушення, на підстав якої було відкрито кримінальне провадження № 12014080060004682 (а.с. 115), яке на теперішній час триває.
Пунктом 6.6 Правил користування платіжною картою передбачено, що у випадку виявлення факту несанкціонованого доступу до карткового рахунку через Інтернет, клієнт повинен подати заяву в банк з приводу вказаного питання. Банк в свою чергу представляє інтереси клієнта в міжнародній платіжній системі з питань повернення несанкціонованого списання суми.
Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до п. 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання  ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку, що електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем, відповідач невідкладно повідомив позивача про платіжні операції, що ним не виконувалися, а позивач в свою чергу не надав належних доказів на підтвердження того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, будь якої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Крім того, позивач, в порушення 37.2 ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не відновив залишок коштів на рахунку відповідача до того стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованих транзакцій та проводив нарахування заборгованості з урахуванням відсотків за користування кредитом, пені та комісії, а також штрафних санкцій на суму заборгованості з урахуванням несанкціоновано списаних грошових коштів.
Суд першої інстанції також встановив, що станом на 17.10.2014 року, до проведення несанкіонованих транзакцій, ОСОБА_1 мала заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за користування кредитними коштами у розмірі 16335,43 грн., що підтверджується випискою по банківській картці.
З зазначеної виписки також вбачається, що після несанкціонованих транзакцій відповідач не користувалась кредитними коштами позивача, а лише погашала наяву у неї заборгованість. На погашення заборгованості відповідачем з 27.10.2014 року по 13.06.2015 року сплачено 17900, 00 грн, а саме: 27.10.2014 – 3000,00 грн, 20.11.2014 – 1000,00 грн., 24.12.2014 – 1500,00 грн., 05.01.2015 – 1500,00 грн., 15.01.2015 – 2300,00 грн., 10.03.2015 – 1000,00 грн., 25.03.2015 – 5000,00 грн., 21.05.2015 – 1000,00 грн., 09.06.2015 – 1000,00 грн., 13.06.2015 грн. – 600,00 грн..
Оскільки, позивачем не надано розрахунку заборгованості відповідача без урахування несанкціоновано списаних грошових коштів, то суд першої інстанції не мав можливості перевірити чи у повному обсязі ОСОБА_1 була погашена заборгованість у розмірі 16335,43 грн., яка існувала до несанкціонованого списання грошових коштів з подальшим нарахуванням на неї відсотків за користування кредитом, пені та комісії, а також штрафних санкцій на суму заборгованості.
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов висновку, що в задоволенні позову Банку у цій справі слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, яку він та його представник вважають єдино вірною, є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; с уд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Хоча, згідно із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.01.18 року у справі № 202/10128/14-ц, якій є обов`язковим для застосування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій при відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк не надав апеляційному суду належних, допустимих доказів (висновок службової перевірки Банку, спеціаліста, експерта тощо), що з 17.10.2014 року по 22.10.2014 року з банківської картки відповідача було проведено несанкціоновані транзакції по списанню грошових коштів на загальну суму 4017,00 грн. саме з вини відповідачки ОСОБА_1 , яка сприяла втраті нею, використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Також, Банк не надав апеляційному суду доказів (розрахунок тощо) наявності у відповідача будь-якої заборгованості за вищезазначеним договором, якщо остання існує станом на час закінчення строку дії договору, якій відповідає строку дії карки – 31.08.2017 року (довідка Банку а.с. 212, яка може бути прийнята апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України, як доказ, передбачений ст. 367 ч. 3 ЦПК України,з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги банку), за вирахуванням несанкціонованого списання грошових коштів та безпідставно нарахованих у подальшому на ці кошти відсотків за користування кредитом, пені та комісії, а також штрафних санкцій.
Оскільки, нарахування Банком відповідачу за вищезазначеним договором відсотків, пені чи комісії після закінчення строку дії договору, що відповідає строку дії картки – 31.08.2017 року і по станом на 31.08.2018 року (в межах заявлених у цій справі позовних вимог а.с.3) є безпідставним, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18), який мають враховувати загальні суди в силу вимог ст. 264 ч. 4 ЦПК України.
Оскільки, після спливу визначеного договором строку кредитування …право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки, пені чи комісії за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Встановлено, що хоча суд першої інстанції у своєму рішенні у цій справі й послався на ст. 141 ЦПК України, проте, апеляційним судом встановлено, що фактично оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 01.09.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Маловічко С.В.	Подліянова Г.С.