УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4312/17 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 7 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання:         Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №285/4312/17 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про  усунення перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Новоград-Волинського  міськрайонного суду Житомирської області  від 02 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Михайловською А.В. в м. Новоград-Волинському
встановив:
В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому, після уточнення позовних вимог (а.с.18-19 т.1), просила постановити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 за його рахунок знести побудований на її земельній ділянці паркан, який займає площу поряд з приміщенням її гаражу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0309 га за адресою:  АДРЕСА_1 , на якій розташована належна їй частина будинку з господарськими приміщеннями, що підтверджується державний актом серії ЯА №895646 від 11.10.2005 року. Інша частина житлового будинку разом із земельною ділянкою належить відповідачу ОСОБА_2 (державний акт №6232 від 29.09.2002 року). На належній позивачу земельній ділянці, відповідачем самовільно збудовано паркан і як наслідок, частка належної позивачу земельної ділянки відійшла у користування відповідача. З метою захисту своїх порушених прав позивач звернулась до суду з даним позовом.
Рішенням Новоград-Волинського  міськрайонного суду Житомирської області  від 02 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування скарги зазначає, що висновок судової земельно-технічної експертизи №31/12-2018 від 04.12.2018 року, на якому ґрунтується рішення суду, є суперечливим, неповним та таким, що не відповідає дійсним обставинам з досліджуваних питань. При цьому, вказуючи на межі фактичного землекористування позивачем своєю земельною ділянкою, експерт зазначив, що вона поширюється на частину земельної ділянки, на якій розташована АДРЕСА_1 та земельні ділянки, які належать сусідам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що зазначено у Додатку №1 до висновку №31/12-2018. Однак експертом не було наведено ознаки фактичного використання позивачем своєї земельної ділянки, на якій розташована частина вищевказаної вулиці (наявність споруд, паркану). В свою чергу, клопотання позивача про визнання висновку судового експерта необґрунтованим та призначення проведення повторної експертизи суд також необґрунтовано залишив без задоволення.
В судовому засіданні позивач та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Представник відповідача просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач під час розгляду справи не довела факт створення їй з боку відповідача побудованим парканом перешкод у користуванні належною земельною ділянкою.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного. 
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 1811000000:00:010:0074, загальною площею 0,0309 га, яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с.7).
Вказана земельна ділянка, згідно державного акту серії ЯА №895646 від 11.10.2005 року, по межі від А до Б межує із земельною ділянкою, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , загальною площею 0,0315 га та розташована по АДРЕСА_3 . Право власності на дану земельну ділянку підтверджується державним актом серії ІІІ-ЖТ № 045343 від 24.09.2020 року (а.с.34)
Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №31/12-2018 від 04.12.2018 року, яка була проведена в суді першої інстанції за клопотанням позивача, вбачається, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,0309 га (309,0 кв.м.), яка відповідає площі земельної ділянки в Державному акті на право власності на земельну ділянку від 11.10.2005 року (серія ЯА № 895648). Разом з тим, межі земельної ділянки за фактичним землекористуванням, які проходять по штучним лінійним рубежам у вигляді паркану не відповідають зовнішнім межам земельної ділянки, кадастровий номер 1811000000:00:010:0074, визначених в Державному земельному кадастрі (а.с.112-134).
Як вбачається з Додатку №1 до висновку експерта № 31/12-2018, побудований паркан від точки 5 до 7 знаходиться поза межами земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 11.10.2005 року (серія ЯА № 895648).
У відповідності з ч.1 ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час апеляційного розгляду справи за клопотанням позивача у справі ухвалою суду від 19 серпня 2019 року була призначена повторна судова земельна-технічна експертиза. Водночас, при проведенні даного дослідження, експертом були використані додаткові матеріали, а саме: каталог координат поворотних точок меж земельної ділянки за кадастровим номером 1811000000:00:010:0074 за адресою: АДРЕСА_2 , в геодезичній системі координат 1963 року (SC63), який не був досліджений під час проведення первісної експертизи. А також на вирішення експерта було поставлено додаткове запитання щодо розташування паркану зведеного ОСОБА_2 . 
З урахуванням п.1.2.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 року, п.4.2 Науково-методичних рекомендацій та резолюції керівництва Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, судовим експертом було змінено процесуальний статус з повторної експертизи та додаткову земельно-технічну експертизу.
Згідно висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи №31486/19-41 від 13.05.2020 року слідує, що площа фактичного користування земельною ділянкою ОСОБА_1 становить 0,0314 га, що на 0,0005 га (або 5 кв.м.) більше ніж площа, що вказана в державному акті. Тобто площа не відповідає площі, зазначеній в держаному акті та межам, визначеними каталогом координат кутів зовнішніх меж землекористування. 
Вищевказані невідповідності полягають у зміщенні фактичних меж земельної ділянки позивача як у зовнішні сторони так і у внутрішні сторони, відносно меж, визначених документацією із землеустрою. Згідно Додатку № 1 до висновку слідує, що земельна ділянка позивача ОСОБА_1 зміщена в тому числі і в сторону земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 (зі східної сторони) від 0,08 м до 0,69 м (або від 8 см до 69 см).
Паркан, зведений ОСОБА_2 між будинковолодінням АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , частково розташований на земельній ділянці за кадастровим номером 1811000000:00:010:0074, яка належить ОСОБА_1 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №895646 від 11.10.2005 року.
В додатку № 1 до висновку та мал.3 графічно відображено, що розміри зміщення частини паркану відповідача довжиною 3,96 м від дочки 5' до точки 7' складають від 0,03 м до 0,09 м (або від 3 см до 9 см). 
Так, ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як визначено ч.4 ст.373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, що побудований відповідачем паркан не створює позивачу перешкод у користуванні та розпорядженні належною власністю, оскільки остання не довела факт будівництва відповідачем паркана на належній їй земельній ділянці, саме із тильної сторони розташованого гаража, та самовільне користування ним земельною ділянкою, яка належить позивачу. А часткове розташування паркану відповідача на земельній ділянці позивача, що було встановлено додатковою судовою земельно-технічною експертизою №31486/19-41 від 13.05.2020 року,не створює їй перешкод в користування земельною ділянкою, оскільки частина даного паркана довжиною 3,96 м від дочки 5' до точки 7' розташована фактично на межі земельних ділянок позивача та відповідача, і таке зміщення є незначним, так як складає лише від 3 см до 9 см. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського  міськрайонного суду Житомирської області  від 02 травня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 14 серпня 2020 року.

Головуючий                                               Судді