Справа № 344/5462/20 
Провадження № 22-ц/4808/804/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                        Горейко М.Д., Матківського Р.Й. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2020 року у складі судді Бородовського С.О., постановлену у м.Івано-Франківську, за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в особі заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа Андрія Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа Андрія Ярославовича, стягнення матеріальної та моральної шкоди,
в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою.
Свої вимоги обгрунтовував тим, що на виконання рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року у 2004 році Івано-Фраківським міським судом видано два виконавчі листи по справі №2-277 від 15.05.2002р.
Згідно повідомлення голови Івано-Франківського міського суду ОСОБА_3 від 31.12.2004 року один виконавчий лист (про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 вартості квартири в розмірі 55 526 грн.) було направлено до Октябрського районного управління юстиції м.Полтави.
Другий виконавчий лист (про зобов`язання ОСОБА_4 повернути квартиру АДРЕСА_1 -Франківську ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) судом направлено до Івано-Франківського міського управління юстиції.
ОСОБА_1 стверджує, що обидва виконавчі листи зникли, а судове рішення не виконано.
У заяві ОСОБА_1 вказав, що звертаючись до суду в даному випадку, він поновлює своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке визнано рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року по справі №2-227.
Посилаючись на положення ст.ст.447,448,451 ЦПК України, ст.74 Закону України “Про виконавче провадження”, ОСОБА_1 просив:
- визнати дії заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа А.Я. неправомірними і такими, що завдали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 1577065,74 грн., та моральної шкоди у розмірі 200000,0 грн;
- стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 1577 065,74 грн. та моральну шкоду в розмірі 200000,0 грн.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
ОСОБА_1 на ухвалу суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог процесуального права.
Апелянт не погоджується з твердження суду про те, що позивач визначив неналежного відповідача, оскільки у січні 2020 року він звертався до міністра юстиції із скаргою на невиконання Державною вконавчою службою рішення Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року впродовж 18 років.
Міністерством скарга направлена за належністю для розгляду до регіонального управління юстиції та визначено відповідача, в межах компетенції якого знаходиться виконання судових рішень, а саме – заступника начальника управління юстиції Бартківа А.Я., про що свідчить лист МЮУ від 22.01.2020 №603/20.4.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що питання визнання неправомірними дій заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа А.Я. повинно розглядатись за правилами адміністративного судочинства.
ОСОБА_1 вказує, що відповідно до ч.2 ст.74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів можуть бути оскаржені сторонами до відповідного адмінівстративного суду.
В даному ж випадку державним виклнавцем, державним службовцем Бартківим А.Я. за 18 років не виконано рішення Івано-Франківського міського суду від 2002 року , а дії державного виконавця оскаржуються за правилами ч.1 ст.74 Закону України “Про виконавче провадження”, тобто до суду, який видав виконавчий лист.
Так само згідно ст.448 Розділу VII ЦПК України “Судовий контроль за виконанням судових рішень” скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
ОСОБА_1 також вказав, що відповідно до Постанови Пленуму ВС України “Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному в ст.33 ЦПК України.
Щодо майнового інтересу ОСОБА_2 , на що посилається суд першої нстанції, то апелянт вказав, що ОСОБА_2 є співвласницею квартири, яку 18 років не повернуто власникам – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зхгідно рішення суду. Не виконуючи рішення суду, державний виконавець однаково завдає матеріальної шкоди власникам квартири.
З наведених підстав, апелянт просив скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити на новий розгляд в іншому складі суду.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вище викладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався положеннями ч.2 ст. 175 ЦПК України, п. 1 ч.4 ст. 185 ЦПК України,  посилаючись на те, що позовну заяву підписано лише позивачем  ОСОБА_1 , в той час як  ОСОБА_2 зазначено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В свою чергу, викладені матеріально-правові вимоги до відповідача зумовлюють наявність майнового інтересу ОСОБА_2 , оскільки прохальна частина позову містить вимогу про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Однак, позовну заяву не підписано ОСОБА_2 , до матеріалів позовної заяви не додано належних документів, в підтвердження того, що позивач ОСОБА_1 діє в інтересах ОСОБА_2 , що є підставою для повернення позовної заяви.
Крім того, посилаючись на норми ст.19 ЦПК України та ст.ст.2,4,287 КАС України, ст.74 Закону України “Про виконавче провадження”, суд першої інстанції дійшов висновку про те, позовна вимога про визнання дій заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) А.Я. Бартківа неправомірними має розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Оскільки згідно з п.2 ч.4 ст. 185 ЦПК України позовна заява повертається у випадку порушення правил об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу), суд першої інстанції знайшов правові підстави для повернення позовної заяви.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального закону.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в особі заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа А.Я., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа Андрія Ярославовича, стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх прав як сторона виконавчого провадження з виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року по справі №2-277, яке з 2004 року перебувано на виконанні у ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції (в подальшому реорганізоване в Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), однак досі не виконано.
ОСОБА_1 у заяві вказує на бездіяльність посадових осіб органів ДВС, та посилаючись наположення ст.ст.447,448,451 ЦПК України, ст.74 Закону України “Про виконавче провадження”, просив: визнати дії заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа А.Я. неправомірними і такими, що завдали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 1577065,74 грн., та моральної шкоди у розмірі 200000,0 грн; стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 1577 065,74 грн. та моральну шкоду в розмірі 200000,0 грн.
Тобто позивач об`єднав в одній заяві вимоги щодо оскарження дій та бездіяльності органу ДВС, які можуть бути оскаржені в порядку ст. 447 ЦПК з майновими вимогами , які підлягають розгляду в позовному провадженні.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У пункті 7 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Судовий контроль за виконанням судових рішень, зокрема, право сторони виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою на рішення, дію чи бездіяльністю державного виконавця регламентовано розділом VІІ ЦПК України
Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст.448 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Частиною 2 ст.74 Закону України “Про виконавче провадження” рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 6 Постанови від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса. Такі скарги подаються до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина п`ята статті 82 Закону про виконавче провадження). У зв`язку із цим у разі подання такої скарги в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши скаргу до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.
У спірному випадку, ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа А.Я.
Відповідно до ст.6 Закону України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.
Таким чином,  ОСОБА_1  оскаржує дії (бездіяльність)посадової особи органу примусового виконання рішень та обгрунтовує скаргу тривалим невиконанням рішення Івано-Франківського міського суду від 15.05.2002 року по справі №2-277. 
Відтак звернення  ОСОБА_1  в порядку цивільного судочинства із вимогами про визнання бездіяльності посадової особи органу ДВС неправомірною до суду, який ухвалив рішення та видав виконавчий документ, відповідає вимогам ЦПК України та ч.1 ст.74Закону України “Про виконавче провадження”, а об`єднання вимог скарги та пов`язаних з ними майнових вимог в позовному провадженні не суперечить цивільному процесуальному закону.
Разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження, суд першої інстанції перевіряючи відповідність поданої заяви вимогам ст.175 ЦПК вправі був залишити заяву без руху та роз`яснити позивачу наведені обставини.
Висновок суду першої інстанції про те, що заяву ОСОБА_1 слід розглядати у порядку адміністративного судочинства, не грунтується на нормах процесуального права та стосується обставин, про які йдеться у частині 2 статті 74 Закону України “Про виконавче провадження”, тобто скарга стосується невиконання органами ДВС рішень інших органів (посадових осіб). 
Окрім вищенаведеної обставини, оскаржувана ухвала суду обгрунтована тим, що позовна заява не підписана третьою особою ОСОБА_2 , хоча прохальна частина заяви містить матеріально-правові вимоги до відповідача, які вказують на наявність майнового інтересу ОСОБА_2 .
В цій частині колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги щодо форми і змісту скарги у виконавчому провадженні визначено у ч.4 ст.74 Закону України “Про виконавче провадження”, згідно якої скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити:
1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається;
2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником;
3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина);
4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону;
5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;
6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Згідно п.13 постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження (ч.4 ст.74 Закону у редакції, чинній на час подання скарги), зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК (ст.185 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання скарги).
Аналогічно , ст.175 ЦПК України містить вимоги до позову.
А згідно ст.185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, суд перевіряє наявність підстав для залишення позовної заяви без руху відповідно до вимог цивільного процесуального закону, чинного на дату подання позовної заяви.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Крім цього, заява повертається у випадках, коли:
1) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;
2) порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу);
3) до постановлення ухвали про відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про врегулювання спору або заява про відкликання позовної заяви;
4) відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи;
5) подана заява про розірвання шлюбу під час вагітності дружини або до досягнення дитиною одного року без дотримання вимог, встановлених Сімейним кодексом України;
6) позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду;
7) до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.
Отже, встановивши, що поданий позов за формою чи змістом не відповідає вимогам процесуального закону, суд ухвалою залишає його без руху, вказавши на встановлені недоліки, і надає позивачу час на їх усунення. 
У спірному випадку, суд першої інстанції зіслався на те, що заяву не підписала третя особа ОСОБА_2 , хоча прохальна частина заяви вказує на наявність майнового інтересу ОСОБА_2 .
Однак, суд не взяв до уваги, що відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Виявлена судом невідповідність форми та змісту позову вимогам ЦПК, могла бути підставою для залишення позову без руху, однак не могла бути підставою для його повернення.
Так само, вирішення питання щодо належності відповідача у справі, врегульовано Кодексом і може бути вирішено у встановленому порядку під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб; кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. (ст. 55 Конституції України).
Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 04 травня 2020 року скасувати, а матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в особі заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа Андрія Ярославовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бартківа Андрія Ярославовича, стягнення матеріальної та моральної шкоди направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач:                                                                Василишин Л.В.
Судді:                                                                                Горейко М.Д.
                                                                               Матківський Р.Й.