Дата документу 10.09.2020 Справа № 323/3626/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 вересня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 323/3626/19
Провадження № 22-ц/807/2532/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єренка Дмитра Віталійовича на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2020 року, повний текст якого складено 15 червня 2020 року, в складі судді Фісун Н.В. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час,
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єренка Дмитра Віталійовича звернулася до суду з позовом, який було уточнено в січні 2020 року, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час.
Позов обґрунтовано тим, що 14 грудня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 . Після укладення шлюбу ОСОБА_4 присвоїла прізвище чоловіка ОСОБА_5 .
05 вересня 1995 року шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 припинились внаслідок розірвання шлюбу, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу НОМЕР_2 , видане відділом реєстрації актів громадського стану Комунарського району м. Запоріжжя.
За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 . Після розлучення донька залишилась проживати разом з матір`ю.
В січні 1997 ОСОБА_6 виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль. ОСОБА_3 разом з родиною не поїхав, а залишився проживати в Україні. Фактично з 1997 року по дату звернення до суду з позовною заявою, ОСОБА_3 жодного разу не сплатив аліментів на свою доньку.
В Ізраїлі ОСОБА_6 змінила своє ім`я та прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується витягом з реєстру населення-продовження, виданим Міністерством Внутрішніх справ Держави Ізраїль.
Фактично з 2003 року по 2019 рік позивачка не отримувала жодних аліментів на дитину з боку відповідача. Відповідач жодного разу не намагався зв`язатись з позивачкою та його донькою.
До 2004 року позивачка взагалі не мала змоги яким би то чином стягнути аліменти на дитину у зв`язку з тим, що між Україною та Ізраїлем взагалі були відсутні будь-які дипломатичні стосунки.
Позивачка неодноразово писала листи на останню відому адресу відповідача про те, що відповідачеві необхідно сплачувати на її користь аліменти, що підтверджується листами від 22 лютого 2010 року, 27 квітня 2011 року та 01 липня 2012 року. Проте, жодної відповіді так і не було отримано. Тобто, відповідач умисно ухилявся від сплати аліментів на дитину.
Позивачка взагалі втратила будь-яку інформацію стосовно її колишнього чоловіка. У зв`язку з тим, що донька позивачки потребувала багато часу на лікування, позивачка не мала змоги витрачати зайві грошові кошти на пошуки відповідача чи то стягування з останнього грошові кошти, адже правнича допомога в Ізраїлі коштує занадто дорого і витрачати зайвих грошей на адвоката вона не мала змоги.
У 2019 році позивачці стало відомо, що відповідач по справі змінив своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_9 .
Вказана інформація пояснила чому позивачка не могла знайти жодної інформації стосовно ОСОБА_3 , адже як у подальшому виявилось, відповідач змінив прізвище ще у 2013 році на ОСОБА_9 , що зокрема підтверджується відповіддю Оріхівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 12 жовтня 2019 року № 1792/17.17-04-30. З вказаної відповіді вбачається, що на підставі актового запису про зміну прізвища № 11 від 04 грудня 2013 року ОСОБА_3 змінив прізвище на ОСОБА_9 .
Разом з тим, адвокатом позивача було здійснено запити до Оріхівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області, Вознесенівського відділу ДВС міста Запоріжжя, Дніпровського відділу ДВС міста Запоріжжя, Заводського відділу ДВС міста Запоріжжя, Комунарського відділу ДВС міста Запоріжжя, Шевченківського відділу ДВС міста Запоріжжя, Олександрівського відділу ДВС міста Запоріжжя з приводу наявності виконавчих документів щодо стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 ( ОСОБА_1 ) аліментів на дитину ОСОБА_7 . У відповідь на вказані запити органами ДВС було повідомлено, що виконавчі листи з цього питання в них відсутні.
Окрім того, адвокатом позивача було здійснено запити до Головного центру обробки спеціалізованої інформації ДПС України стосовно перетинання відповідачем державного кордону між Україною та Ізраїлем; до Оріхівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з приводу зміни прізвища відповідача; до Оріхівського управління ГУ ДФС у Запорізькій області стосовно присвоєння відповідачу ідентифікаційного номеру.
Позивач зазначає, що відповідач свідомо ухилявся від сплати аліментів на свою доньку, що підтверджується тим фактом, що відповідач змінив своє прізвище для того, щоб уникнути певних обов`язків, які покладені на нього законодавством України. Всі намагання позивача знайти та зобов`язати відповідача виконувати належним чином свої батьківські обов`язки ні до чого не призвели.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини ОСОБА_7 за минулий час, а саме за останні 10 років у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. на місяць, що відповідно до розрахунку позивача становить 195 000 грн. за період з січня 2009 року по листопад 2019 року (а.с. 43-46). 

Заочним рішенням Оріхівського районного Запорізької області від 15 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єренка Д.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачка неодноразово писала листи на останню відому адресу відповідача про те, що йому необхідно сплачувати на її користь аліменти, що підтверджується листами від 22.02.2010, 27.04.2011, 01.07.2012. Проте, жодної відповіді так і не було отримано, що свідчить про те, що відповідач умисно ухилявся від сплати аліментів на дитину. Вказаних доказів було достатньо суду для відкриття провадження у справі, що само по собі є підтвердженням того, що суду першої інстанції було достатньо вказаних листів на підтвердження вжиття заходів з боку позивачки щодо одержання аліментів від відповідача по справі. Також доказом ухилення відповідача від сплати аліментів є те, що тільки у 2019 році позивачці стало відомо, що відповідач змінив своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_9 . Ці дії відповідача підтверджують той факт, що він свідомо приховував своє місцезнаходження. Крім того, відповідач навіть не намагався приїхати до своєї доньки чи будь-яким чином спілкуватись з нею.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що, згідно із частиною 3 статті 360 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1  ст. 368 ЦПК України  справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України  апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин;  про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно із  ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідачата докази ухилення відповідача від їх сплати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 14 грудня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , після укладення шлюбу ОСОБА_4 присвоїла прізвище чоловіка ОСОБА_5 (а.с. 8).

Від шлюбу сторони мають дитину – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3  (а.с. 10).

05 вересня 1995 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6  розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2  (а.с. 9).

05 лютого 2006 року ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » та ім`я на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 змінила своє ім`я на ОСОБА_13 що підтверджується витягом з реєстру населення-продовження (а.с. 25-зворот).

04 грудня 2013 року ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_9 », про що свідчить лист Оріхівського районного відділу державної реєстрації цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області від 12 жовтня 2019 року № 1792/17.17-04-30 (а.с. 20).

Згідно відповідей, які надійшли із виконавчих служб, а саме : Оріхівського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області № 14001 від 17 жовтня 2019 року (а.с. 14), Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 49824/7 від 16 жовтня 2019 року (а.с. 15), Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 27448 від 15 жовтня 2019 року (а.с. 16), Заводського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 20527 від 17 жовтня 2019 року (а.с. 17), Комунарського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 39515/1 від 14 жовтня 2019 року (а.с. 18), Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 23785/10 від 15 жовтня 2019 року , Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області № 35952/6 від 10 жовтня 2019 року станом на 16-17 жовтня 2019 року, виконавчі документи щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 ) аліментів на дитину ОСОБА_7 на примусовому виконанні не знаходились (а.с. 15-18; 22, 23).

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації від 04.02.2020 № 0.184-3932/0/15-20-Вих, повідомлено, що відповідно до пункту 29 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», інформація у базах даних осіб, щодо відомостей про громадян України, іноземців та осіб без громадянства зберігається протягом 5 років (а.с. 64).

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розмінні ч. 2 ст. 191 СК України.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За приписами ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на прпищуеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що позивач до звернення до суду не могла одержати аліменти у добровільному порядку у зв`язку з винною протиправною поведінкою відповідача, що полягала у свідомому ухиленню від їх сплати, а рішення суду, стосовно обізнаності відповідача про бажання позивача отримувати аліменти на утримання дитини не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, в матеріалах справи наявні листи від 22 жовтня 2010 року, від 27 квітня 2011 року, від 01 липня 2012 року, адресовані « ОСОБА_14 », в яких позивачка просить надати допомогу у вигляді грошових коштів. Втім, з даних листів неможливо встановити кому саме вони адресовані та чи взагалі направлялись (а.с. 49-51).

Твердження апеляційної скарги про інші правила пересилання поштової кореспонденції в державі Ізраїль, в порівнянні з Україною, в частині відсутності необхідності зазначення по-батькові адресата, та достатності зазначення лише ім`я та прізвища, як на доказ направлення зазначених листів на адресу відповідача не знайшли свого відображення в наявних в матеріалах справи документах, адже в зазначених листах відсутнє посилання навіть на прізвище, наявні лише ім`я « ОСОБА_15 » в листі від 22 лютого 2010 року), « ОСОБА_15 » в листі від 27 квітня 2011 року, « ОСОБА_15 » в листі від 01 липня 2012 року, та не спростовують факту відсутності доказів їх надсилання та отримання відповідачем.
З огляду на що, в суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутні підстави вважати їх належними доказами того, що позивачка вживала заходів щодо одержання з відповідача аліментів.

Посилання апеляційної скарги на факт зміни відповідачем свого прізвища, як на обставини, які підтверджують ухилення від сплати аліментів є безпідставними та не можуть бути прийняті судом як належний доказ у даній справі, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 294 ЦК України, фізична особа має право на ім`я.
Згідно з приписами статті 295 ЦК України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на власний розсуд змінити своє прізвище та (або) власне ім`я. Порядок розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що зміна прізвища, власного імені, по батькові є правом особи, яке може бути реалізоване у встановленому законодавством порядку в результаті власного волевиявлення особи.
Сам по собі факт реалізації особою свого права на зміну прізвища не може бути підставою для ствердження про ухилення від виконання певних обов`язків, в тому числі й щодо сплати аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не взята до уваги інформація щодо того, що з 2003 року по 2019 рік позивачка не отримувала аліментів з боку Ізраїля та відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В якості обґрунтування зазначених обставин, позивачем надано довідку про право на отримання пенсії за період з січня 2003 року по січень 2008 року (а.с. 11), довідку про право на отримання пенсії за період з січня 2009 року по січень 2014 року (а.с. 12), довідку про право на отримання пенсії за період з січня 2014 року по вересень 2019 року (а.с. 13).
Так, з наданих довідок вбачається підтвердження Ізраїлем наявності у позивачки страхового стажу для нарахування пенсії у вигляді допомоги для забезпечення прожиткового мінімуму (а.с. 11-12) та у вигляді виплати по безробіттю (а.с. 13).
Зазначені документи не стосуються предмета спору у даній справі, а отже не дають суду підстав для ствердження наявності в них обставин, які б підтверджували факт ухилення відповідачем від сплати аліментів та/або вжиття позивачем заходів щодо їх одержання.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідвідування відповідачем в державі Ізраїль позивачки та її доньки та необхідність дослідження цих обставин, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
З аналізу зазначеної норми вбачається, що вільне пересування, зміна місця проживання, а також залишення території України є правом особи.
Сам по собі факт реалізації або нереалізації особою свого права на зміну місця проживання та/або залишення території України не може свідчити про ухилення особи від сплати аліментів.
Отже, посилання скаржника на зазначені обставини, як на такі, що підтверджують ухилення від сплати аліментів є необґрунтованими.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги наявні в матеріалах справи відповіді виконавчих служб, які підтверджують факт того, що позивач не стягувала з відповідача аліментів, є безпідставним.

Предметом доказування у даній справі є наявність дій позивача щодо вжиття заходів на одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержання у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.
Зазначені позивачем обставини не свідчать про наявність дій позивача щодо вжиття заходів на одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержання у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.

Інших належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження в суді першої інстанції та яким надана правова оцінка.

Присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не було надано належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що вона відповідно до ст. 191 СК України вживала необхідних офіційних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції здійснено посилання на норму частини 2 статті 191 СК України в редакції, яка діяла до 03 липня 2018 року, якою визначено, що суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки.
Втім, зазначені обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність рішення у даній справі.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Єренка Дмитра Віталійовича залишити без задоволення.
Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2020 рокув цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складено 10 вересня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова