ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/12300/19
адміністративне провадження № К/9901/1706/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І.В.,
суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.
розглянув у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Міністерства освіти і науки України
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В. від 09.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Кобаля М.І., суддів: Беспалова О.О., Лічевецького І.О. від 03.12.2019
у справі № 640/12300/19
за позовом Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини»
до Міністерства освіти і науки України
про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У липні 2019 року Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» (далі також - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України (далі також - відповідач, МОН, Міносвіти), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №826-л від 12.06.2019 «Про ліцензування освітньої діяльності» в частині відмови Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина», а також в частині відмови в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія»; зобов'язати Міністерство освіти і науки України в десятиденний строк з моменту набрання законної сили судовим рішенням прийняти рішення про: видачу Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» ліцензії на провадження освітньої діяльності (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія» з метою підготовки іноземців та осіб без громадянства з ліцензованим обсягом 300 осіб; видачу Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» ліцензії на провадження освітньої діяльності (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина» з метою підготовки іноземців та осіб без громадянства з ліцензованим обсягом 360 осіб.
2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №826-л від 12.06.2019 «Про ліцензування освітньої діяльності» в частині відмови Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина», а також в частині відмови в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія»; зобов'язано Міністерство освіти і науки України прийняти рішення про видачу Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» ліцензії на провадження освітньої діяльності (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія» з метою підготовки іноземців та осіб без громадянства з ліцензованим обсягом 300 осіб; зобов'язано Міністерство освіти і науки України прийняти рішення про видачу Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» ліцензії на провадження освітньої діяльності (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина» з метою підготовки іноземців та осіб без громадянства з ліцензованим обсягом 360 осіб. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зобов'язано Міністерство освіти і науки України подати до Окружного адміністративного суду міста Києва протягом 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду звіт про його виконання. Стягнуто на користь Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 3842,00 грн.
3. 13.01.2020 від відповідача до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на постанову рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019, в якій просить такі скасувати.
4. Ухвалою Верховного Суду від 21.01.2020 відкрито касаційне провадження у справі. 
5. 06.02.2020 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» є юридичною особою з 12.09.2011. Видами діяльності позивача є код КВЕД 84.21 Міжнародна діяльність; Код КВЕД 85.31 Загальна середня освіта; Код КВЕД 85.42 Вища освіта (основний); Код КВЕД 85.53 Діяльність шкіл із підготовки водіїв транспортних засобів; Код КВЕД 85.59 Інші види освіти, н. в. і. у.; Код КВЕД 85.60 Допоміжна діяльність у сфері освіти; Код КВЕД 86.21 Загальна медична практика; Код КВЕД 86.22 Спеціалізована медична практика; Код КВЕД 86.23 Стоматологічна практика; Код КВЕД 86.90 Інша діяльність у сфері охорони здоров'я; Код КВЕД 96.03 Організування поховань і надання суміжних послуг.
7. Відповідно до копії ліцензії серія АВ №617409, виданої Міністерством освіти і науки молоді та спорту України, видом господарської діяльності є надання освітніх послуг навчальними закладами, пов'язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до спеціаліста у галузі знань « 1201 Медицина», спеціальність підготовки спеціалістів, магістрів « 7.12010001 лікувальна справа», « 7.12010005 стоматологія», термін дії ліцензії до 01.07.2017.
8. На підставі ліцензії Міністерства освіти і науки України серія АЕ №270728 позивачу розширено ліцензійний обсяг з надання освітніх послуг, пов'язаних з одержанням видом освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста, спеціаліста.
9. В подальшому на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 08.08.2017 №166-л «Про переоформлення ліцензій» Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія та медицина» повинен був переоформити в установленому законодавством порядку ліцензії на освітню діяльність у сфері вищої освіти.
10. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій сертифікатів про акредитацію серія АП №11006030 та серія АП №11006029 позивача визнано акредитованим за рівнем вищої освіти «спеціаліст» у галузі знань та спеціальністю: 22 Охорона здоров'я, 221 Стоматологія та 222 Медицина. Строк дії сертифіката до 01.07.2026.
11. 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» укладено договір про співпрацю № 43 (далі також - Договір №43), пунктом 1.1 якого передбачено, що відповідно до умов вказаного договору сторони зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль співпрацювати в організації та забезпеченні проведення навчання студентів сторін з метою закріплення знань, одержаних студентами в процесі навчання, засвоєння і вдосконалення практичних навичок в умовах майбутньої діяльності студентів.
12. Згідно з пунктом 1.4. вказаного Договору на виконання його умов Київський державний коледж туризму та готельного господарства надає Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» тимчасово використовувати в процесі здійснення освітньої діяльності наявну в Київського державного коледжу туризму та готельного господарства інфраструктуру, а саме: спортивний зал, загальною площею 1649 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Генерала Жмаченка, 26.
13. Пунктом 4.1 договору №43 передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2025.
14. Вказаний договір про співпрацю № 43 від 27.09.2018 підписаний обома сторонами та закріплений печатками сторін.
15. 10.08.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства (виконавець) та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» (замовник) укладено договір № 25 про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послугу по розміщенню (проживанню) надати послугу по розміщенню (проживанню) студентів (здобувачів вищої освіти) замовника, а замовник зобов`язався направляти для проживання студентів (здобувачів вищої освіти) та оплачувати їх проживання відповідно до умов цього договору (пункт 1.1 договору).
16. Згідно з пунктом 1.2 договору сторони домовились, що для реалізації даного договору виконавець надає замовнику ліжкомісця в гуртожитку виконавця та наявну інфраструктуру виконавця, для тимчасового оплатного проживання студентів замовника.
17. Відповідно до пункту 1.3 договору місця для проживання надаються в гуртожитку виконавця за адресою: місто Київ, вулиця Генерала Жмаченка, будинок 26.
18. Пунктом 1.4 договору передбачено, що сторони домовились, що обсяг наданої послуги залежить від потреб замовника у ліжкомісцях в гуртожитку виконавця.
19. Відповідно до пункту 2.4 договору надання виконавцем ліжкомісця здійснюється на підставі надісланої замовником заявки в письмовому вигляді. Заявка направляється замовником по мірі необхідності в забезпеченні ліжкомісця студентів замовника.
20. Згідно з копією додаткової угоди №1 від 03.06.2019 до вказаного вище договору №25 від 10.08.2018 сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 1.4 договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів № 25 від 10.08.2018 шляхом викладення його в наступній редакції: «п. 1.4 Сторони домовились, що місячний обсяг наданих виконавцем послуг із розміщення (проживання) студентів (здобувачів вищої освіти) становить до 30 ліжкомісць. Укладенням даного договору сторони погодили, що місячний обсяг наданих виконавцем послуг із розміщення (проживання) студентів (здобувачів вищої освіти) залежить від потреб замовника у ліжкомісцях в гуртожитку виконавця та може бути збільшений шляхом укладання сторонами додаткової угоди до даного договору».
21. З 2017 по 2019 роки позивач звертався до Міністерства освіти і науки України з заявами про отримання ліцензії на розширення провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань 22 Охорона здоров'я, спеціальності 222 Медицина та 221 Стоматологія у Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародна академія екології та медицини».
22. Однак Міністерство освіти і науки України неодноразово відмовляло позивачу у видачі ліцензії.
23. У матеріалах справи відсутні відомості щодо оскарження позивачем відповідних наказів Міносвіти у судовому порядку.
24. 03.06.2019 позивач звернувся до Міністерства освіти і науки України з заявою №272, в якій просив видати ліцензію на розширення провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань 22 «Охорона здоров'я», спеціальності 221 «Стоматологія» у Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародна академія екології та медицини» з ліцензованим обсягом 300 осіб (за весь період навчання) з можливістю здійснювати підготовку іноземців та осіб без громадянства (за бажанням), до якої додано копії установчих документів закладу освіти; копії документів, що підтверджують майнові права на основні засоби для здійснення навчального процесу на строк, не менший необхідного для завершення повного циклу освітньої діяльності; копія статистичного звіту про фінансові результати здобувача (ліцензіата) за попередній рік; концепцію освітньої діяльності за відповідною спеціальністю на заявленому рівні вищої освіти/за спеціальністю (програмою, галуззю знань) у сфері післядипломної освіти для осіб з вищою освітою; відомості про проектну групу; відомості про кількісні та якісні показники матеріально-технічного забезпечення освітньої діяльності; відомості про інформаційне забезпечення освітньої діяльності; копії документів, що засвідчують рівень освіти і кваліфікації членів проектної групи заявленій спеціальності; текстовий опис використання інформаційних ресурсів, навчального обладнання лабораторій, майстерень, спортивних залів, стадіонів, інших об'єктів з розрахунками, які підтверджують спроможність закладу освіти провадити освітню діяльність у заявлених обсягах з урахуванням освітньої діяльності за всіма отриманими ліцензіями з відповідними ліцензованими обсягами; копії документів, що засвідчують рівень освіти і кваліфікації керівника закладу освіти; копія положення про структурний підрозділ з роботи з іноземцями та особами без громадянства, до функцій якого, зокрема, належить оформлення запрошень на навчання та забезпечення перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні на законних підставах.
25. Також 03.06.2019 позивач звернувся до Міністерства освіти і науки України з заявою №271, в якій просив видати ліцензію на розширення провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань 22 «Охорона здоров'я», спеціальності 222 «Медицина» у Приватному вищому навчальному закладі «Міжнародна академія екології та медицини» з ліцензованим обсягом 360 осіб (за весь період навчання) з можливістю здійснювати підготовку іноземців та осіб без громадянства (за бажанням), до якої додано копії установчих документів закладу освіти; копії документів, що підтверджують майнові права на основні засоби для здійснення навчального процесу на строк, не менший необхідного для завершення повного циклу освітньої діяльності; копія статистичного звіту про фінансові результати здобувача (ліцензіата) за попередній рік; концепцію освітньої діяльності за відповідною спеціальністю на заявленому рівні вищої освіти/за спеціальністю (програмою, галуззю знань) у сфері післядипломної освіти для осіб з вищою освітою; відомості про проектну групу; відомості про кількісні та якісні показники матеріально-технічного забезпечення освітньої діяльності; відомості про інформаційне забезпечення освітньої діяльності; копії документів, що засвідчують рівень освіти і кваліфікації членів проектної групи заявленій спеціальності; текстовий опис використання інформаційних ресурсів, навчального обладнання лабораторій, майстерень, спортивних залів, стадіонів, інших об'єктів з розрахунками, які підтверджують спроможність закладу освіти провадити освітню діяльність у заявлених обсягах з урахуванням освітньої діяльності за всіма отриманими ліцензіями з відповідними ліцензованими обсягами; копії документів, що засвідчують рівень освіти і кваліфікації керівника закладу освіти; копія положення про структурний підрозділ з роботи з іноземцями та особами без громадянства, до функцій якого, зокрема, належить оформлення запрошень на навчання та забезпечення перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні на законних підставах.
26. Відповідно до пункту 8 наказу Міністерства освіти і науки України «Про ліцензування освітньої діяльності» від 12.06.2019 №826-л позивачу відмовлено у видачі ліцензій на провадження освітньої діяльності (розширенні провадження освітньої діяльності) здобувачам ліцензій (ліцензіатам) у сфері вищої освіти згідно з переліком (додатком 7) за відповідними підставами, що додаються (додатки 7.1-7.21).
27. Підставами для відмови у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» №271 та 272 від 03.06.2019, як зазначено у додатках №7.13 до вказаного вище наказу, були: встановлення невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187 (із змінами і доповненнями внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 №348), а саме, договір про співробітництво №43 від 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» оформлений з порушенням вимог Цивільного кодексу України; договір про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів №25 від 10.08.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» розрахований на 30 ліжкомісць, що є недостатнім для заявленого ліцензованого обсягу та відповідного розміщення іноземних студентів, та надані пропозиції щодо усунення недоліків: 1) подати нову заяву про розширення провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти за встановленою формою відповідно до Ліцензійних умов; 2) усунути невідповідність Ліцензійним умовам та подати документи відповідно до Закону і Ліцензійних умов.
28. Позивач з вказаним наказом відповідача в частині, що стосується його, не погоджується, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
29. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про вищу освіту» в редакції від 01.07.2014, яким ліквідовано здійснення освітньої діяльності за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста, позивачу з метою продовження здійснення освітньої діяльності є необхідним отримання ліцензії з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти. Позивачем протягом 2017-2019 років вчинялися дії, необхідні для отримання ліцензії з надання освітніх послуг у сфері вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем «магістр», проте Міністерство освіти і науки України неодноразово відмовляло у видачі такої ліцензії. Востаннє позивачем подано до відповідача заяву № 271 від 03.06.2019 про отримання ліцензії (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина», а також заяву №272 про отримання ліцензії (розширення провадження освітньої діяльності) з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія». Однак наказом Міністерства освіти і науки України №826-л від 12.06.2019 позивачу відмовлено у видачі ліцензії. Позивач з вказаним наказом відповідача не погоджується, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню з тих підстав, що чинним законодавством України не визначено повноважень відповідача щодо встановлення дійсності правочинів, укладених між фізичними та юридичними особами, а також не наділено повноваженнями щодо перевірки на дотримання сторонами таких правочинів положень чинного законодавства України. При прийнятті оскаржуваного наказу відповідач не дотримався положень частини шостої статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», оскільки оскаржуваний наказ не містить чіткого переліку підстав (обґрунтування) його прийняття, а також пропозицій усунення недоліків, які викладені в однозначній, зрозумілій та достатній формі. Ліцензійні умови провадження господарської діяльності, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1187 від 30.12.2015, не встановлюють в обов'язковому порядку конкретної кількості житлових приміщень (їх площі, наявності ліжкомісць), які є необхідними для закладу освіти для отримання ліцензії, а лише визначають, що заклад освіти повинен мати в наявності житлові приміщення в достатній кількості для розміщення студентів у кількості, які цього потребують. Договір про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів №25 від 10.08.2018, укладений між позивачем та Київським державним коледжем туризму та готельного господарства, передбачає збільшення обсягу ліжкомісць в гуртожитку у разі потреби шляхом укладання між сторонами додаткової угоди до даного договору. Предметом договору про співробітництво №43 від 27.09.2018 є не передача приміщення в оренду, а погодження сторонами спільних дій з метою забезпечення його сторонами належного надання освітніх послуг студентам. При цьому, сторони погодили можливість спільного використання їх інфраструктури з метою належного виконання умов договору та забезпечення проведення навчання студентів сторін. Також представник позивача зазначив, що йому стало відомо щодо підстав прийняття такого висновку як невідповідність договору про співробітництво №43 від 27.08.2018 лише з відзиву на позовну заяву, а тому такі доводи відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки неможливо встановити, що саме ці доводи стали підставою для прийняття відповідачем висновку щодо договору про співробітництво №43 від 27.08.2018 під час прийняття оскаржуваного наказу. Умовами договору №25 від 10.08.2018 передбачено розміщення студентів позивача у гуртожитку, складовими якого є житлові приміщення (житлові кімнати у гуртожитку), що свідчить про виконання Ліцензійних умов в цій частині.
30. Заперечуючи щодо задоволення позову, представник відповідача зазначив, що термін дії договору про співробітництво від 27.09.2018 №43 встановлений до 31.12.2025, тобто, понад 7 років, в той час, коли статтею 794 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до чинного законодавства, проте договір про співробітництво, укладений між позивачем та Київським державним коледжем туризму та готельного господарства, не зареєстрований в установленому законодавством порядку. Крім того, відсутній відповідний дозвіл Фонду державного майна України або його регіонального відділення, або представництва, як це передбачено статтею 760 Цивільного кодексу України. Пунктом 15 Ліцензійних умов передбачено, що у разі підготовки іноземців та осіб без громадянства заклади вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної) освіти повинні мати житлові приміщення придатні для проживання іноземців та осіб без громадянства. Неможливим є і забезпечення позивача житловими приміщеннями, придатними для проживання іноземців та осіб без громадянства, відповідно до договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів від 10.08.2018 №25.
ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
31. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що умови укладеного договору про співпрацю №43 від 27.09.2018 не містять в собі обов'язкових умов договору найму, оскільки вказаним договором не передбачено передачу майна Київським державним коледжем туризму та готельного господарства позивачу, а лише узгоджені умови, згідно з якими останні зобов'язались шляхом об'єднання своїх зусиль співпрацювати в організації та забезпеченні проведення навчання студентів сторін з метою закріплення знань, одержаних студентами в процесі навчання, засвоєння і вдосконалення практичних навичок в умовах майбутньої діяльності студентів, а тому до умов цього договору не розповсюджується вимоги, встановлені статтями 760, 794 Цивільного кодексу України. Судового рішення або інших належних та допустимих доказів щодо визнання договору №43 від 27.09.2018 або окремих його частин недійсними, відповідачем суду не надано. Чинним законодавством Міністерство освіти і науки України не наділено повноваженнями щодо встановлення відповідності укладених договорів між закладами освіти вимогам Цивільного кодексу України, що свідчить про те, що у останнього були відсутні правові підстави для встановлення невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187, в частині, що стосується договору про співпрацю №43 від 27.09.2018. 10.08.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства (виконавець) та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» (замовник) укладено договір №25 про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів, згідно з яким (з урахуванням додаткової угоди №1 від 03.06.2019 до нього) сторони погодили умови розміщення (проживання) студентів, у тому числі у разі виникнення необхідності збільшення ліжкомісць шляхом укладання додаткової угоди до договору №25 від 10.08.2018. Позивачем виконані умови пункту 15 Ліцензійних умов, зокрема, в частині наявності у позивача житлових приміщень, придатних для проживання іноземців та осіб без громадянства. Наведене в сукупності свідчить про протиправність наказу відповідача №826-л від 12.06.2019 «Про ліцензування освітньої діяльності» в частині, що стосується відмови Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина», а також в частині відмови в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 221 «Стоматологія». Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення в десятиденний строк з моменту набрання законної сили судовим рішенням, оскільки встановлення строку для виконання рішення суду не є способом захисту порушеного права, а є встановленням судового контролю за виконанням рішення суду.
32. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути   ефективним   та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
33. Відповідач у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що такі ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, при їх постановленні суди неповно зясували обставини, що мають значення для справи, та прийшли до неправильних висновків. Так, підставами для відмови у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» були наступні: договір про співробітництво №43 від 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» оформлений з порушенням вимог   Цивільного кодексу України; договір про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів № 25 від 10.08.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» розрахований на 30 ліжкомісць, що є недостатнім для заявленого ліцензованого обсягу та відповідного розміщення іноземних студентів. Щодо першої підстави для відмови судами попередніх інстанцій не враховано, що зі змісту Договору про співробітництво №43 від 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та позивачем не вбачається наявність спільної діяльності для досягнення певної мети між сторонами. Оскільки у пункті 1.4 вказаного Договору передбачено тимчасове користування в процесі здійснення освітньої діяльності спортивного залу, загальною площею 1649 кв.м, то цей договір фактично є прихованим договором оренди державного майна; зазначений Договір суперечить положенням статей 760 та 794 Цивільного кодексу України. Щодо другої підстави для відмови відповідач зазначив, що судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідно до пункту 15 Ліцензійних умов у разі підготовки іноземців та осіб без громадянства заклади вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної) освіти повинні мати житлові приміщення, придатні для проживання іноземців та осіб без громадянства. При чому, поняття житлове приміщення за значенням має більш ширше тлумачення, ніж гуртожиток. Враховуючи наявний контингент здобувачів освіти та заявлений ліцензований обсяг 660 осіб, вбачається неможливим забезпечення позивачем житловими приміщеннями, придатними для проживання іноземців та осіб без громадянства, відповідно до Договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів №25 від 10.08.2018. Твердження суду першої інстанції про те, що сторони погодили умови розміщення (проживання) студентів, у тому числі, у разі виникнення необхідності збільшення ліжкомісць шляхом укладання додаткової угоди до договору №25 від 10.08.2018, підтверджує той факт, що позивач на дату подачі заяв про розширення освітньої діяльності не надав копії документів, що підтверджують майнові права на основні засоби для здійснення навчального процесу на строк, не менший необхідного для завершення одного повного циклу освітньої діяльності. Оскільки вказана додаткова угода укладена не була, позивач не набув майнових прав на житлові приміщення, якими планував задовольнити потребу для проживання іноземців та осіб без громадянства.
34. Позивач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, ухваленими з урахуванням усіх обставин справи, а тому не підлягають скасуванню. Вказує, що при прийнятті оскаржуваного позивачем наказу відповідач порушив вимоги частини шостої статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», оскільки наказ не містив чіткого переліку підстав (обґрунтування) його прийняття, а також пропозицій усунення недоліків, які викладені в однозначній, зрозумілій та достатній формі. Лише у відзиві на позову заяву та у подальшому в апеляційній та касаційній скаргах Міністерство освіти і науки України наводить підстави прийняття висновку щодо невідповідності договору про співробітництво №43 від 27.09.2018 положенням Цивільного кодексу України. Однак такі доводи відповідача не можуть братися судом до уваги, оскільки неможливо встановити, що саме вони стали підставою для прийняття відповідачем висновку щодо Договору про співробітництво №43 від 27.09.2018 під час винесення оскаржуваного наказу. Предметом Договору про співробітництво №43 від 27.09.2018 є не передача приміщення в оренду, а погодження сторонами спільних дій з метою забезпечення його сторонами належного надання освітніх послуг студентам, відтак висновки відповідача є помилковими. Оскаржуваний наказ не містить жодних посилань на недійсність договору про співробітництво №43 на підставах, встановлених законом (нікчемність правочину), або ж посилань на рішення суду, яким встановлено неправомірність даного договору. При розгляді поданих позивачем документів для отримання ліцензії у відповідача в частині недостатності місць для розміщення іноземних студентів були зауваження виключно щодо обсягу забезпечення студентів гуртожитком, а не щодо характеристики такого житла. Ліцензійними умовами передбачено лише обовязковість наявності можливості у закладу вищої освіти розміщувати іноземних студентів (надання їм гуртожитку), обсяги надання яких залежать виключно від потреби студентів в такому гуртожитку. Позивачем подано відповідачу всі необхідні документи, подання яких вимагається Ліцензійними умовами, що підтверджується тим, що Міністерством освіти і науки України не приймалося рішення відповідно до статті 12 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» про залишення без розгляду заяви позивача.
VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
35. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
36. Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про освіту» (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна політика у сфері вищої освіти ґрунтується на принципах: сприяння сталому розвитку суспільства шляхом підготовки конкурентоспроможного людського капіталу та створення умов для освіти протягом життя; доступності вищої освіти; незалежності здобуття вищої освіти від політичних партій, громадських і релігійних організацій (крім закладів вищої духовної освіти); міжнародної інтеграції та інтеграції системи вищої освіти України у Європейській простір вищої освіти, за умови збереження і розвитку досягнень та прогресивних традицій національної вищої школи; наступності процесу здобуття вищої освіти; державної підтримки підготовки фахівців з вищою освітою для пріоритетних галузей економічної діяльності, напрямів фундаментальних і прикладних наукових досліджень, науково-педагогічної, мистецької та педагогічної діяльності; державної підтримки освітньої, наукової, науково-технічної, мистецької та інноваційної діяльності університетів, академій, інститутів, коледжів, зокрема шляхом надання пільг із сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів закладам вищої освіти, що провадять таку діяльність; сприяння здійсненню державно-приватного партнерства у сфері вищої освіти; відкритості формування структури і обсягу освітньої та професійної підготовки фахівців з вищою освітою.
37. Частиною першою статті 62 Закону України «Про освіту» передбачено, що до органів управління у сфері освіти належить, зокрема, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки.
38. Згідно з положеннями частини першої статті 63 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, зокрема, розробляє ліцензійні умови провадження освітньої діяльності та подає їх на затвердження Кабінету Міністрів України; здійснює ліцензування освітньої діяльності закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної) освіти, а також перевірку дотримання ними ліцензійних умов.
39. Частиною першою статті 13 Закону України «Про вищу освіту» (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки: формує перелік галузей знань і перелік спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти, зокрема за поданням Національного агентства із забезпечення якості вищої освіти, та подає їх на затвердження Кабінету Міністрів України; здійснює ліцензування освітньої діяльності у сфері вищої освіти та контроль за дотриманням вимог ліцензійних умов відповідно до законодавства; затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом; розробляє ліцензійні умови провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти та подає їх на затвердження Кабінету Міністрів України.
40. Згідно з частиною першою статті 24 вказаного Закону освітня діяльність у сфері вищої освіти провадиться закладами вищої освіти, науковими установами (для підготовки фахівців ступеня доктора філософії) на підставі ліцензій, які видаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України згідно з цим Законом.
41. Частиною четвертою даної статті передбачено, що ліцензії видаються окремо за кожною спеціальністю і можуть бути анульовані з підстав, передбачених цим Законом з урахуванням вимог Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності". Інформація про видачу та анулювання ліцензії вноситься до Єдиної державної електронної бази з питань освіти та Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
42. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як, зокрема, освітня діяльність, яка ліцензується з урахуванням особливостей, визначених спеціальними законами у сфері освіти.
43. Пунктом 1 Положення про Міністерство освіти і науки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 (тут і далі також- Положення №630, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
44. Основними завданнями Міністерства освіти і науки України є забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій та забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності (пункт 3 вказаного Положення).
45. МОН відповідно до покладених на нього завдань здійснює ліцензування освітньої діяльності закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної) освіти, а також перевірку дотримання ними ліцензійних умов та атестацію    закладів професійної (професійно-технічної) освіти незалежно від їх підпорядкування і форми власності; розробляє ліцензійні умови провадження освітньої діяльності та подає їх Кабінетові Міністрів України для затвердження; здійснює контроль за додержанням ліцензіатами вимог ліцензійних умов та за результатами перевірки приймає рішення (пункти 44 - 44-2 Положення №630).
46. Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що Міністерство освіти і науки України є органом ліцензування освітньої діяльності закладів вищої освіти та органом, який уповноважений розробляти Ліцензійні умови провадження освітньої діяльності.
47. Частинами першою та другою статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що орган ліцензування після встановлення відсутності підстав для залишення заяви про отримання ліцензії без розгляду розглядає її та підтвердні документи з метою встановлення відсутності або наявності підстав для відмови у видачі ліцензії шляхом аналізу підтвердних документів та одержання інформації з державних паперових та електронних інформаційних ресурсів. У разі встановлення наявності підстав для відмови у видачі ліцензії орган ліцензування приймає обґрунтоване рішення про відмову у видачі ліцензії.
48. Підставою для прийняття рішення про відмову у видачі ліцензії за результатом розгляду заяви про отримання ліцензії є: встановлення невідповідності здобувача ліцензії ліцензійним умовам, встановленим для провадження виду господарської діяльності, зазначеного в заяві про отримання ліцензії; виявлення недостовірності даних у підтвердних документах, поданих здобувачем ліцензії. Виявленням недостовірності даних у підтвердних документах, поданих суб`єктом господарювання до органу ліцензування, є встановлення на момент подання документів здобувачем ліцензії чи ліцензіатом наявності розбіжності між даними, наведеними у них, та фактичним станом цього суб`єкта господарювання. Не вважаються недостовірними дані, підстава наведення яких суб`єктом господарювання не могла бути для нього завідомо неналежною (частина третя статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»).
49. Відповідно до положень частини шостої статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у рішенні про відмову у видачі ліцензії зазначаються: реквізити заяви про отримання ліцензії; вид господарської діяльності, зазначений здобувачем ліцензії у заяві про отримання ліцензії; найменування та ідентифікаційний код юридичної особи або прізвище, ім`я, по батькові та реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи - підприємця (серія та номер паспорта для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомила про це відповідний орган державної податкової служби та має відмітку у паспорті); перелік та опис підстав (обґрунтування) для прийняття рішення про відмову у видачі ліцензії; пропозиції щодо усунення відповідних недоліків, які мають бути викладені в однозначній, зрозумілій та достатній для виконання здобувачем ліцензії формі.
50. Як встановлено судами попередніх інстанції, зі змісту оскаржуваного позивачем наказу відповідача вбачається, що підставою для відмови у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» № 271 та №272 від 03.06.2019 було встановлення невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, а саме: договір про співробітництво №43 від 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» оформлений з порушенням вимог   Цивільного кодексу України, а також договір про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів від 10.08.2018 №25, укладений між Київським державним навчальним закладом «Міжнародна академія екології та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини», розрахований на 30 ліжкомісць, що є недостатнім для заявленого ліцензованого обсягу та відповідного розміщення іноземних студентів. Відповідачем надано позивачу наступні пропозиції щодо усунення недоліків: подати нову заяву про розширення провадження освітньої діяльності у сфері вищої освіти за встановленою формою відповідно Ліцензійних умов; усунути невідповідність Ліцензійним умовам та подати документи відповідно до Закону і Ліцензійних умов.
51. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.09.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» укладено договір про співпрацю № 43 (далі також - Договір №43), пунктом 1.1 якого передбачено, що відповідно до умов вказаного договору сторони зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль співпрацювати в організації та забезпеченні проведення навчання студентів сторін з метою закріплення знань, одержаних студентами в процесі навчання, засвоєння і вдосконалення практичних навичок в умовах майбутньої діяльності студентів.
52. Згідно з пунктом 1.4. вказаного Договору на виконання його умов Київський державний коледж туризму та готельного господарства надає Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» тимчасово використовувати в процесі здійснення освітньої діяльності наявну в Київського державного коледжу туризму та готельного господарства інфраструктуру, а саме: спортивний зал, загальною площею 1649 кв.м, який знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Генерала Жмаченка, 26.
53. Пунктом 4.1 договору №43 передбачено, що договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2025.
54. Вказаний договір про співпрацю № 43 від 27.09.2018 підписаний обома сторонами та закріплений печатками сторін.
55. Попри закріплену у пункті 4 частини шостої статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» вимогу щодо зазначення у рішенні про відмову у видачі ліцензії переліку та опису підстав (обґрунтування) для прийняття рішення про відмову у видачі ліцензії, відповідач, відмовляючи у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» за заявами № 271 та №272 від 03.06.2019, вказав, що вказаний вище договір не відповідає вимогам   Цивільного кодексу України, однак не зазначив, положенням яких саме статей він не відповідає.
56. Щодо посилань відповідача у касаційній скарзі про невідповідність договору №43 положенням статей 760 та 794 Цивільного кодексу України колегія суддів зазначає наступне.
57. Статтею 760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
58. Згідно з положеннями статті 794 Цивільного кодексу України право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
59. Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
60. Як встановлено судами попередніх інстанцій, умови договору про співпрацю № 43 від 27.09.2018 не суперечать положенням статей 760, 794 Цивільного кодексу України, оскільки вказаним договором не передбачено передачу майна Київським державним коледжем туризму та готельного господарства позивачу, а лише узгоджені умови, згідно з якими останні зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль співпрацювати в організації та забезпеченні проведення навчання студентів сторін з метою закріплення знань, одержаних студентами в процесі навчання, засвоєння і вдосконалення практичних навичок в умовах майбутньої діяльності студентів.
61. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
62. У статті 204 Цивільного кодексу України закріплений принцип презумпції правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
63. Як встановлено судами, у даному випадку відповідного судового рішення або інших належних та допустимих доказів щодо визнання договору №43 від 27.09.2018 або окремих його частин недійсними суду не надано.
64. Крім цього, згідно з положеннями чинного законодавства України відповідача не наділено повноваженнями щодо встановлення відповідності укладених договорів між закладами освіти вимогам Цивільного кодексу України.
65. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності у відповідача правових підстав для відмови у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» №271 та №272 від 03.06.2019 у звязку із встановленням невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187, в частині, що стосується договору про співпрацю № 43 від 27.09.2018, а відтак відхиляє відповідні доводи, викладені відповідачем у касаційній скарзі.
66. Щодо посилань відповідача у касаційній скарзі про помилковість висновків судів попередніх інстанцій в частині відсутності підстав для прийняття оскаржуваного наказу щодо невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187, договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів №25 від 10.08.2018, зокрема, щодо того, що умовами цього договору передбачено надання 30 ліжкомісць, що є недостатнім для заявленого ліцензованого обсягу та відповідного розміщення іноземних студентів, колегія суддів зазначає наступне.
67. Згідно з частиною другою статті 9 Ліцензійні умови провадження освітньої діяльності закладів освіти (тут і далі також - Ліцензійні умови, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187.
68. Пунктом 15 Ліцензійних умов передбачено, що у разі підготовки іноземців та осіб без громадянства заклади вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної) освіти повинні мати: структурний підрозділ з роботи з іноземцями та особами без громадянства, до функцій якого, зокрема, належить оформлення запрошень на навчання та забезпечення перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні на законних підставах; житлові приміщення, придатні для проживання іноземців та осіб без громадянства.
69. Згідно з пунктом 35 Ліцензійних умов здобувачі вищої освіти, які цього потребують, повинні бути забезпечені гуртожитком.
70. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 10.08.2018 між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства (виконавець) та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини» (замовник) укладено договір № 25 про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послугу по розміщенню (проживанню) надати послугу по розміщенню (проживанню) студентів (здобувачів вищої освіти) замовника, а замовник зобов`язався направляти для проживання студентів (здобувачів вищої освіти) та оплачувати їх проживання відповідно до умов цього договору (пункт 1.1 договору).
71. Згідно з пунктом 1.2 договору сторони домовились, що для реалізації даного договору виконавець надає замовнику ліжкомісця в гуртожитку виконавця та наявну інфраструктуру виконавця, для тимчасового оплатного проживання студентів замовника.
72. Відповідно до пункту 1.3 договору місця для проживання надаються в гуртожитку виконавця за адресою: місто Київ, вулиця Генерала Жмаченка, будинок 26.
73. Пунктом 1.4 договору передбачено, що сторони домовились, що обсяг наданої послуги залежить від потреб замовника у ліжкомісцях в гуртожитку виконавця.
74. Відповідно до пункту 2.4 договору надання виконавцем ліжкомісця здійснюється на підставі надісланої замовником заявки в письмовому вигляді. Заявка направляється замовником по мірі необхідності в забезпеченні ліжкомісця студентів замовника.
75. Згідно з копією додаткової угоди №1 від 03.06.2019 до вказаного вище договору №25 від 10.08.2018 сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 1.4 договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів № 25 від 10.08.2018 шляхом викладення його в наступній редакції: «п. 1.4 Сторони домовились, що місячний обсяг наданих виконавцем послуг із розміщення (проживання) студентів (здобувачів вищої освіти) становить до 30 ліжкомісць. Укладенням даного договору сторони погодили, що місячний обсяг наданих виконавцем послуг із розміщення (проживання) студентів (здобувачів вищої освіти) залежить від потреб замовника у ліжкомісцях в гуртожитку виконавця та може бути збільшений шляхом укладання сторонами додаткової угоди до даного договору».
76. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що сторони у зазначений вище спосіб погодили умови розміщення (проживання) студентів, у тому числі, у разі виникнення необхідності збільшення ліжкомісць шляхом укладання додаткової угоди до договору №25 від 10.08.2018, відтак відхиляє відповідні доводи касаційної скарги.
77. Відповідно до статті 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.
78. Згідно з частиною першою статті 127 Житлового кодексу УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
79. Пунктом 2 Розділу І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 № 186) передбачено, що гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний житловий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання; житлове приміщення (житлова кімната у гуртожитку) - опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів щодо шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів, іонізуючого випромінювання.
80. З огляду на наведені положення, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що житлові кімнати у гуртожитку, в яких розташовані ліжкомісця, що надаються Київським державним коледжем туризму та готельного господарства позивачу для розміщення та для проживання в гуртожитку (за адресою: місто Київ, вулиця Генерала Жмаченка, будинок 26) іноземців та осіб без громадянства, які здобувають освіту у позивача, є житловими приміщеннями, відтак позивачем виконані умови пункту 15 Ліцензійних умов, зокрема, в частині наявності у позивача житлових приміщень, придатних для проживання іноземців та осіб без громадянства, що у свою чергу свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для відмови у розширенні провадження освітньої діяльності ліцензіату у сфері вищої освіти за заявами Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» №271 та №272 від 03.06.2019 у звязку із встановленням невідповідності Ліцензійним умовам провадження освітньої діяльності закладів освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 №1187, в частині, що стосується договору про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів №25 від 10.08.2018, укладеним між Київським державним коледжем туризму та готельного господарства та Приватним вищим навчальним закладом «Міжнародна академія екології та медицини».
81. Разом із тим, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції встановлено, що в основу оскаржуваного наказу не були покладені доводи, наведені у відзиві на позовну заяву, в частині посилання на положення статей 760, 794 Цивільного кодексу України та на те, що Київський державний коледж туризму та готельного господарства вже забезпечує проживання до 29 осіб, і це, на думку відповідача, унеможливлює забезпечення позивачем житловими приміщення іноземців та осіб без громадянства стосовно яких здійснюється підготовка.
82. Такі підстави (обґрунтування) не були чітко зазначеними у оскаржуваному позивачем наказі, в якому також не були викладені в однозначній, зрозумілій та достатній для виконання здобувачем ліцензії формі пропозиції щодо усунення наведених у ньому недоліків всупереч вимогам пунктів 4, 5 частини шостої статті 13 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».
83. Колегія суддів враховує положення частини другої статті 2 КАС Укруїни, згідно з якими рішення суб'єктів владних повноважень повинні прийматися на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
84. Враховуючи наведене вище правове регулювання та встановлені судами обставини під час розгляду справи, колегія суддів зауважує, що у цій справі відповідачем не доведено наявність у нього достатніх, таких, що ґрунтуються на законі, правових підстав для відмови Приватному вищому навчальному закладу «Міжнародна академія екології та медицини» в розширенні освітньої діяльності з підготовки здобувачів другого (магістерського) рівня вищої освіти в галузі знань « 22. Охорона здоров'я» за спеціальністю 222 «Медицина» та за спеціальністю 221 «Стоматологія». Підстави для відмови, викладені в оскаржуваному наказі, не конкретизовані, такий не містить належного їх нормативного обґрунтування, як і не містить конкретних пропозицій щодо усунення зазначених у ньому недоліків, а відтак є невмотивованим. Відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу не враховано, що Київський державний коледж туризму та готельного господарства (виконавець) та Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародна академія екології та медицини» шляхом укладення договору № 25 про надання послуг по розміщенню (проживанню) студентів та додаткової угоди №1 від 03.06.2019 до нього погодили, що місячний обсяг наданих виконавцем послуг із розміщення (проживання) студентів (здобувачів вищої освіти) залежить від потреб замовника у ліжкомісцях в гуртожитку виконавця та може бути збільшений шляхом укладання сторонами додаткової угоди до даного договору, а відтак оскаржуване рішення відповідача є непропорційним та прийнятим без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
85. Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судів щодо обставин справи, які суди встановили у процесі її розгляду. Водночас, за приписами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
86. Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.
87. Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
88. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
89. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
90. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
91. Наприклад, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
92. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). 
93. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
94. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
95. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
96. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що у оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
97. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
98. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Міністерства освіти і науки України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.12.2019 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І.В. Желєзний
Судді:                                                                                           Я.О. Берназюк
                                                                                                    Н.В. Коваленко