?
УХВАЛА

08 липня 2020 року 
м. Київ

Справа №  922/2447/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Стратієнко Л.В., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання Півень А.Л.,
представників учасників справи:
позивача - Бекузаров Р.Е. - адвокат, Андрійко О.В. - адвокат;
відповідача 1 - Корнева О.С. - адвокат;
відповідача 2 - Чумаченко А.В. - адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на постанову Східного апеляційного господарського суду
(головуючий - Пелипенко Н.М., судді - Пушай В.І., Стойка О.В.)
від 04.02.2020

у справі за позовом ОСОБА_1 
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна", 
     2. Учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" ОСОБА_2 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 - Харківське міське управління юстиції в особі відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 
про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсною угоди, ви-знання недійсним рішення, скасування реєстраційних дій,
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1. У вересні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Афаліна" (надалі - ТОВ "Афаліна", відповідач 1) та учасника ТОВ "Афаліна" Татарінової О.В. (відповідач 2), в якому просила:

1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 467;

2. Визнати недійсною угоду про виплату вартості частини майна ТОВ "Афаліна" від 21.05.2012, укладену між ОСОБА_1 та ТОВ "Афаліна";

3. Визнати недійсними рішення загальних зборів ТОВ "Афаліна", оформлені протоколом № 1/05-12 від 21.05.2012;

4. Визнати недійсними зміни № 2 до статуту ТОВ "Афаліна", зареєстровані 28.05.2012 за № 14801050013009381;

5. Скасувати реєстраційні дії, вчинені державної реєстратором до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, стосовно ТОВ "Афаліна":  державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 28.05.2012 № 14801050013009381; зміна видів діяльності, зміна складу або інформації про засновників; підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2012 за № 14801060014009381; зміна додаткової інформації; підтвердження відомостей про юридичну особу; 25.01.2013 за № 14801060015009381; зміна додаткової інформації; підтвердження відомостей про юридичну особу; 27.11.2013 за № 14801060016009381; зміна додаткової інформації; підтвердження відомостей про юридичну особу; 03.12.2014 за № 14801060017009381; зміна додаткової інформації; підтвердження відомостей про юридичну особу; 19.11.2015 за № 14801060018009381; зміна додаткової інформації; державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 18.05.2018 за № 14801050019009381; зміна органу управління, інші зміни, зміна складу або інформації про засновників; внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах юридичної особи; 18.05.2018 № 14801070020009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна відомостей про підписантів, зміна складу підписантів; державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи; 29.08.2018 № 14801050021009381; інші зміни; внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах; 30.08.2018 № 14801070022009381; зміна відомостей про керівника юридичної особи, зміна складу підписантів.

1.2. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012 відповідно до статей 203, 229, 230 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що цей договір укладений позивачкою під впливом обману з боку ОСОБА_2 щодо природи договору та прав і обов`язків сторін за ним, не відповідає її внутрішній волі та порушує корпоративні права, оскільки 20.01.2012 було реалізовано право на вихід шляхом подання відповідної заяви, що кореспондується з правом на отримання вартості Ѕ частини майна товариства, про що була укладена відповідна угода від 21.05.2012, а не отримання номінальної вартості розміру частки в сумі 187,50 грн, що не відповідає ринковій вартості.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

2.1.          Постановою Верховного Суду від 26.06.2019 рішення Господарського суду Харківської області від 27.12.2018 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 01.03.2019 у справі №922/2447/18 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, а справу в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду Харківської області. 

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінено шляхом виключення з їх мотивувальних частин висновків, що стосуються порядку і способу визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядку і строків її виплати. В  решті - залишено без змін.

2.2.          Верховний Суд визнав, що висновок судів про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення загальних зборів від 21.05.2012 в цілому є правильним, проте зазначив, що  відмова у задоволенні цієї частини позовних вимог має ґрунтуватися на тому, що позивачка не довела порушення її прав чи охоронюваного законом інтересу цим рішенням загальних зборів, оскільки на час їх проведення  вона не була учасником товариства, а її посилання на недотримання вимог закону та установчих документів юридичної особи під час скликання і проведення загальних зборів не може визнаватися порушенням її прав.

2.3.          Верховний Суд дійшов висновку також, що рішення та постанова судів попередніх інстанцій підлягають частковій зміні з виключенням з їх мотивувальних частин положень, що стосуються порядку і способу визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядку і строків її виплати, оскільки позивачкою у цій справі не заявлялися вимоги про виплату їй частки у статутному капіталі та належної позивачці частки прибутку, одержаного товариством у відповідному році до моменту її виходу, не входять до предмета розгляду у цій справі і не впливають на наявність або відсутність підстав для задоволення або відмову у позові щодо заявлених позовних вимог.

2.4.          Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, то Верховний Суд визнав правильним висновок судів попередніх інстанцій про безпідставність доводів позивачки, що укладенням спірного договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012 у зв`язку з виходом позивачки зі складу учасників, остання була введена в оману іншою стороною договору, з огляду на недоведеність відповідних обставин належними доказами, на підставі яких можливо встановити умисел ОСОБА_2 ввести в оману позивачку.

2.5.          Водночас, Верховний Суд зазначив, що позивачка вийшла з товариства на підставі її заяви від 20.01.2012, а договір купівлі-продажу її частки нею укладений 23.05.2012, тобто після спливу чотирьох місяців після складання її заяви про вихід з товариства, проте рішення судів попередніх інстанцій в частині їх висновків про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, прийняті з неправильним застосуванням до спірних правовідносин положень статей 203, 215, частини 1 статті 316, статті 317, статей 656, 658 Цивільного кодексу України та з порушенням норм процесуального права, оскільки висновки судів були зроблені без з`ясування тих обставин, чи була позивачка на момент укладання договору власником майна (частки), яке вона продавала та, зокрема, розпоряджатись таким майном на свій розсуд. 

2.6.          Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд доручив суду з`ясувати, чи була позивачка на момент укладання договору власником майна (частки), яке вона продавала, та встановити дату виходу позивачки з товариства і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

2.7.          За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду Харківської області від 31.10.2019 у справі № 922/2447/18 визнано недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, який укладено між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мануйловою Г.В. та зареєстрованого в реєстрі № 467.

2.8.          Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продаж частки у статутному капіталі (корпоративних прав) не узгоджується з вимогами статей 6, 627 Цивільного кодексу України, оскільки станом на 23.05.2012, тобто на момент укладення оспорюваного договору корпоративних прав, ОСОБА_1 , як продавець, не мала права власності на предмет купівлі-продажу - частки у розмірі 50% у статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна", оскільки з 21.02.2012 вона втратила (припинила) корпоративні права учасника через подану заяву про вихід від 20.01.2012 і не мала обумовленого права на розпоряджання своєю часткою у статутному (складеному) капіталі товариства.

2.9.          Суд першої інстанції також дійшов висновку, що позивачка, звернувшись 04.09.2018 до суду з позовом про визнання договору недійсним від 23.05.2012, не пропустила трирічний строк позовної давності, оскільки у даному випадку перебіг позовної давності починається з 01.01.2018, тобто, з наступного дня після закінчення строку виконання зобов`язання щодо виплати вартості частини майна товариства, пропорційно її частці в статутному капіталі товариства, що визначена в статуті у розмірі 50%, який був визначений в іншій угоді від 21.05.2012, що була укладена між ОСОБА_1 та ТОВ "Афаліна" в особі директора Чалого О.П.

2.10.          Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 рішення Господарського суду Харківської області від 31.10.2018 у справі № 922/2447/18 скасовано. Прийнято нове рішення про відмову в позові.

2.11.          Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачкою не надано доказів відчуження нею права власності на її частку в статутному капіталі товариства до укладення спірного договору в установленому законом порядку, а також укладення спірного договору внаслідок введення її в оману відповідачкою, тому не погодився з висновком суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі. Питання щодо спливу строку позовної давності суд апеляційної інстанції не досліджував, оскільки порушення права позивачки в межах заявлених позовних вимог не встановлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. 

3.1.          26.02.2020 ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати,  а рішення суду першої інстанції залишити в силі. 

3.2.          Касаційну скаргу обґрунтовано неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм статті 147, частин 1 та 3 статті 167, частин 1 та 2 статті 656 Цивільного кодексу України, статті 53 Закону України "Про господарські товариства", оскільки суд не врахував, що з 21.02.2012 позивачка вже  не була учасником ТОВ "Афаліна", не мала корпоративних прав, зокрема, права на продаж частки цього товариства, а також порушення норм частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України.

3.3.          У поданій скарзі заявниця, посилаючись на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, як на підставу звернення з цією касаційною скаргою, стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував зазначені вище норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 927/97/19, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 10.10.2019 у справі № 916/1807/17, від 01.10.2019  у справі № 909/1294/15, від 22.01.2020 у справі № 809/1025/17, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 20.01.2020 у справі № 902/803/17 та від 26.06.2019 у цій справі, що переглядається.

3.4.          ТОВ "Афаліна" подало відзив на позовну заяву, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

3.5.          08.07.2020 представники позивача подали додаткові пояснення до касаційної скарги та заяви про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в яких зазначили, що 01.07.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 910/16306/13, де зазначила, що не вбачає підстав для відступу від правового висновку Верховного Суду України щодо моменту виходу учасника з товариства, викладеного в постанові від 14.03.2011 у справі № 12/198. Представники вважають, що правові висновки, які викладені у пунктах 6.7-6.14 цієї постанови, свідчать про помилковість та незаконність оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

4.          Позиція Верховного Суду

4.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2.          Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.3.          Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.4.          Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5.          Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 

4.6.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16 ; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

4.7.          При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

4.8.          Верховний Суд, проаналізувавши судові рішення, висновки, в яких, на думку скаржниці, не було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, встановив, що жоден з висновків не стосується недійсності договору щодо відчуження учасником товариства своєї частки у статутному капіталі товариства (у розмірі 50 %) іншому учаснику товариства (також володів часткою у розмірі 50 %) як з тих підстав, що до укладення цього договору учасник подав заяву про вихід і тому не мав право відчужити свою частку у статутному капіталі, так і з підстав вчинення правочину під впливом помилки чи обману.

Щодо постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 у справі  №916/1807/17.

4.9.          Посилання на висновок у справі  № 916/1807/17, що "право на вихід з товариства є безумовним суб`єктивним правом учасника, яке не залежить від згоди товариства чи інших його учасників та реалізація якого має наслідком припинення корпоративних відносин між учасником і товариством. Волевиявлення учасника на вихід з товариства фіксується в письмовій формі - заяві про вихід, яка адресується товариству", відхиляються, оскільки у цій справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій щодо недоведеності позовних вимог позивача у справі (учасника товариства) про визнання відповідача (іншого учасника товариства) таким, що вийшов зі складу учасників товариства, та встановлення відсутності у  нього корпоративних прав, оскільки було встановлено, що матеріали справи не містять заяви відповідача про вихід зі складу учасників, а інші докази є неналежними.

4.10.          Натомість, у справі, що переглядається, така заява була подана позивачем і відповідні обставини не оспорюються сторонами. 

4.11.          Тобто, як предмет позову, так і обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними.

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 927/97/19.

4.12.          У справі № 927/97/19 Велика Палата Верховного Суду розглядала питання предметної юрисдикції спору про визнання незаконними реєстраційних дій щодо внесення змін до відомостей про склад учасників товариства щодо включення до складу нового учасника з внеском до статутного капіталу та про скасування в Єдиному державному реєстрі записів.

4.13.          Велика Палата Верховного Суду у цій зробила висновок, що якщо учасник юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав такого учасника, то цей спір є спором про право управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарських судів незалежно від того, чи є сторонами у справі фізичні особи, а вирішення питання про наявність чи відсутність такого порушення та відповідно підстав для задоволення позову з`ясовується судами під час розгляду справи по суті позовних вимог. 

4.14.          За результатами розгляду касаційної скарги у цій справі Велика Палата Верховного Суду скасувала ухвалу суду першої та постанову апеляційної інстанцій і направила справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 

4.15.          Тобто Велика Палата Верховного Суду не розглядала спір по суті і не робила висновків про правильне застосування норм статті 53 Закону України "Про господарські товариства" та частини 1 статті 147 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства від 23.05.2012) у подібних правовідносинах.

4.16.          А пункти 39 -40 мотивувальної частини постанови у цій справі, на які містяться посилання в касаційній скарзі, стосуються обґрунтування доводів, за якими Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що спір між сторонами виник не з правочину щодо часток у господарському товаристві, а внаслідок проведення державним реєстратором реєстраційних дій.

4.17.          З цих же підстав відхиляються також посилання скаржниці на постанову від  22.01.2020 у справі №809/1025/17, в якій Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що спір, який виник у цій справі, стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про припинення релігійної організації та питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади, юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону № 987-ХІІ, тобто у порядку позовного провадження, передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України. 

4.18.          У пункті 48 цієї постанови міститься визначення поняття корпоративних відносин та корпоративних прав.  

4.19.          Водночас, цей висновок, як і посилання на норму статті 167 Господарського кодексу України,  не можна вважати висновком суду касаційної інстанції про те, як саме повинна застосовуватися норма права у спірних правовідносинах (тобто при вирішенні спору по суті). Цей висновок стосується  мотивування доводів, за якими суд касаційної інстанції не погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо можливості віднесення спору у цій справі до юрисдикції господарських судів на підставі пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, про що прямо зазначено у пункті 42 постанови, а питання юрисдикції в межах цієї справи не розглядається, тому правовідносини не є подібними.

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 .

4.20.          У справі, що переглядалась Великою Палатою Верховного Суду, предметом спору були вимоги щодо визнання недійсними рішень загальних зборів учасників та змін до статуту, визнання права власності на частку у статутному капіталі. При цьому, оскаржуваним рішенням зборів не передбачався продаж чи відступлення частки позивача, а передбачалося збільшення розміру статутного капіталу за рахунок внесення додаткових вкладів іншими учасниками. 

4.21.          Позовні вимоги у справі вмотивовані порушенням установленого законодавством та статутом порядку скликання та проведення загальних зборів учасників цього товариства. До того ж позивач посилався на відсутність у представника за довіреністю повноважень на голосування за окремими питаннями, включеними до порядку денного загальних зборів учасників, а також наголошував на незаконному позбавленні його частки у статутному капіталі товариства. 

4.22.          Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, сформульованих в цій постанові за результатами розгляду справи, перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", норми якого є спеціальними для зазначених товариств. 

У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт "е" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону).

4.23.          Отже, правовідносини у справах не є подібними, оскільки різняться за предметом позову (у справі № 922/2447/18 - визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, а у справі № 923/876/16  - визнання недійсним рішення загальних зборів та права власності на частку у статутному капіталі товариства), підставами позову (у справі № 922/2447/18 -  вчинення правочину під впливом помилки чи обману, а у справі № 923/876/16 - незаконне позбавлення частки у статутному капіталі товариства) та правовим регулюванням спірних правовідносин (питання способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю та застосування  статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" не вирішується у справі, що переглядається).

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15.

4.24.          У цій справі розглядався спір у справі про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників з тих підстав, що частка позивача у розмірі 100% статутного капіталу перейшла у власність іншої особи за відсутності документів, в яких письмово виражено волевиявлення обох сторін на укладення договору дарування чи будь-якого іншого договору (купівлі-продажу, міни тощо).

4.25.          Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених  у постанові від 22.12.2009 у справі № 33/45-09-1388, та дійшла таких висновків щодо застосування норм права:

(1)          відступлення учасником товариства з обмеженою відповідальністю частки у статутному капіталі товариства, передбачене статтею 147 Цивільного кодексу України та статтею 53 Закону України "Про господарські товариства", є відчуженням частки. Таке відчуження потребує волевиявлення особи, яка відчужує частку, й особи, яка приймає частку у власність. Відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом;

(2)          відповідно до вимог статей 717, 719 Цивільного кодексу України договір дарування частки (корпоративних прав) у статутному капіталі товариства має вчинятися у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Письмова форма договору дарування частки може вважатися дотриманою, зокрема, якщо волевиявлення сторін викладено в заяві учасника на ім`я товариства та протоколі загальних зборів учасників товариства за умови, що в цих документах зазначено про безоплатність передачі частки і протокол містить підписи обох сторін правочину (дарувальника і обдаровуваного).

4.26.          Отже, цей висновок стосується порядку відступлення учасником товариства своєї частки та порядку укладання договору дарування частки.  Натомість питання подання заяви про вихід та одночасно укладання договору купівлі-продажу цієї частки в межах цієї справи не розглядалось взагалі. 

4.27.          Відповідно, висновки у справі № 909/1294/15 та у цій справі, що переглядається, зроблені з урахуванням різних предмету і підстав позову та установлених фактичних обставин справи, що свідчить про неподібність правовідносин.

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 902/803/17.

4.28.          У цих постановах суд касаційної інстанції, дійсно, зазначав, що "з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".

4.29.          Водночас, вирішуючи питання щодо подібності правовідносин, слід виходити з того, що: 

4.30.          У справі №924/1473/15 - предметом позову є  визнання недійсним рішення міської ради та визнання права постійного користування земельною ділянкою. Спір у справі пов`язаний з порушенням цивільних прав держави на нерухоме майно - земельну ділянку іншою особою, і спрямований на відновлення самого права держави на це майно у спосіб, визначений позивачем.  

4.31.          Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком судів щодо наявності підстав для задоволення заяви про зміну предмета позову за вказаних змін фактичних обставин справи, які полягали у здійсненні відповідачем ряду дій та безпідставного розпорядження земельною ділянкою, прийняття за результатом такого розпорядження рішення, яке унеможливить відновлення права позивача, та зазначила, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права, і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. 

4.32.          Натомість у справі, що переглядається, зовсім інші предмет та підстави позову, суб`єктний склад сторін, і що має істотне значення -  заява про зміну предмета позову не подавалась, а питання щодо законності прийняття такої заяви в межах цієї справи взагалі не розглядається. 

4.33.          У справі №917/1739/17  - предметом позову є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. 

4.34.          Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є за своїм змістом кондикційними, а не деліктними, тому підстави для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок відсутні, і визнала необґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог Кременчуцької міськради щодо стягнення заборгованості, оскільки спірні правовідносини кваліфіковані помилково - як такі, що виникли із завданням збитків у зв`язку з використанням земельної ділянки без правовстановлюючих документів. 

4.35.          У цій же справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї.

4.36.          У справі № 902/803/17- предметом позову було стягнення збитків у зв`язку з заволодінням земельною ділянкою та самовільним посівом сільськогосподарських культур на ній. 

4.37.          У цій справі Касаційний господарський суд, застосовуючи принцип jura novit curia ("суд знає закони"), дійшов висновку, що наявне посилання місцевого господарського суду в обґрунтування висновку щодо наявності підстав для відшкодування реальних збитків на норму пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284, яким спірні правовідносини не регулюються, не призвело до ухвалення неправильних по суті судових рішень в цій частині позовних вимог, та не може бути достатньою підставою для їх скасування у відповідній частині.

4.38.          Отже, спірні правовідносини, які виникли між сторонами у справах № 902/803/17 та  №917/1739/17, та у справі, що переглядається не є подібними, і  вказані постанови Верховного Суду не можуть бути підтвердженням того, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

4.39.          Слід також зауважити, що у касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що судом апеляційної інстанції не було враховано висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 25.06.2019 у справі №924/1473/15, від 04.12.2019 та від 20.01.2020 у справі № 902/803/17,  та посилається на те, що  судом було допущено порушення вимог частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, оскільки повторно надано оцінку недійсності правочину з підстав можливого введення в оману позивача, що є виходом за межі апеляційного перегляду справи.

4.40.          Водночас, у жодній з цих постанов не міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма частини 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах, а тому посилання на ці постанови як на підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованим.

Щодо постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2019  у справі № 922/2447/18, тобто у справі, що переглядається.

4.41.          У касаційній скарзі позивачка зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у пункті 5.2.6 постанови від 26.06.2019 по цій же справі, зокрема, що: "вихід учасника з товариства має наслідком припинення корпоративних правовідносин між учасником і товариством, і з моменту виходу учасник втрачає право брати участь в управлінні товариством. Натомість правовим наслідком виходу учасника з товариства є виникнення у нього майнових прав на отримання вартості частини майна товариства, пропорційної його частці у статутному капіталі, виплата якої проводиться в порядку і в строки, встановлені законом. Таким чином, з моменту виходу учасника з товариства відбувається трансформація корпоративних прав в майнові права на отримання вартості частини майна".

4.42.          Верховний Суд зауважує, що висновок суду касаційної інстанції, який викладений у пункті 5.2.6 постанови, стосується обґрунтування доводів, за якими суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій з вирішенням позовних вимог про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним рішення загальних зборів від 21.05.2012, про що зазначено у пункті 5.2.8 цієї постанови. 

Цей висновок стосується позовної вимоги щодо оскарження  загальних зборів з підстав недотримання процедури виходу учасника зі складу учасників товариства, і жодним чином не стосується встановлення порушення права позивачки в частині укладання оспорюваного договору, оскільки в цій частині справа була передана на новий розгляд з вказівками встановити відповідні обставини.

4.43.          Окрім того, Верховний Суд звертає увагу, що постанова суду апеляційної інстанції, що оскаржується, не містить іншого висновку. Навпаки, у мотивувальній частині цієї постанови (абзац 7-9 сторінки 9) прямо та дослівно зроблений такий саме висновок. 

4.44.          Отже, цей висновок не можна вважати таким, що був зроблений судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та не врахований судом апеляційної інстанції  в оскаржуваному судовому рішенні.

4.45.          Слід також зазначити, що відповідно до підпункту г) частини 3 статті 315 Господарського процесуального кодексу України постанова суду касаційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема: дій, що їх повинні виконати суд першої та (або) апеляційної інстанції у разі скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд. 

4.46.          При цьому, відповідно до статті 316  цього Кодексу вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

4.47.          З цього приводу Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції, направляючи на новий розгляд справу в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному (складеному) капіталі ТОВ "Афаліна" від 23.05.2012, у пункті 6.1 мотивувальної частини постанови доручив з`ясувати, чи була позивачка на момент укладання договору власником майна (частки), яке вона продавала, та встановити дату виходу позивачки з товариства і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір. Інших вказівок постанова в цій частині не містить, в тому числі про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

4.48.          Доводи касаційної скарги стосовно того, що в постанові суду апеляційної інстанції не був врахований висновок, який викладено у постанові від 26.06.2019, фактично зводяться до висловлення незгоди із прийнятим судовим рішенням з тих підстав, що судом апеляційної інстанції неправильно було виконано вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не є підставою для оскарження судового рішення у касаційному порядку.

Щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 910/7674/18.

4.49.          У справі 910/7674/18, яку розглядала Велика Палата Верховного Суду, спір виник у зв`язку з тим, що позивач як учасник товариства, на його думку, вийшов зі складу цього товариства з дати вручення органами поштового зв`язку відповідачу посвідченої приватним нотаріусом заяви про вихід позивача зі складу учасників товариства, однак останнє не вчинило дій щодо внесення змін до установчих документів та реєстрації таких змін у ЄДР.

4.50.          У пунктах 6.26 та 6.27 постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Верховний Суд України в постанові від 14.03.2011 у справі № 910/16306/13, установивши, що предметом спору є відмова відповідача у виплаті позивачу вартості його частки у статутному фонді товариства за відсутності підстав для прийняття товариством відповідного рішення та здійснення товариством відповідних виплат, дійшов висновку, що моментом виходу з товариства є дата подачі ним заяви про вихід зі складу учасників товариства.  

4.51.          Натомість у справі, що переглядається, обставини вчинення дій щодо внесення змін до установчих документів та реєстрації таких змін у ЄДР у зв`язку з поданням заяви про вихід позивача зі складу учасників товариства не є предметом спору, і обставини щодо порядку і строків  виплати вартості частини майна, не входять до предмета розгляду, про що прямо вказано у пункті 5.2.9 постанови Верховного Суду від 26.06.2019, тобто правовідносини не є подібними.

4.52.          У касаційній скарзі також міститься посилання на підпункт в) пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

4.53.          Водночас, положення цієї частини що не застосовується до спірних правовідносинах, оскільки визначають виключні випадки касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

4.54.          У пункті 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що випадки касаційного оскарження судових рішень визначаються в законі.

4.55.          Спір у справі, що переглядається, виник з корпоративних відносин, не відноситься до малозначних  та є немайновим. Тому  підстави касаційного оскарження судових рішень у справі визначені у частині 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а не у частині 3 цієї статті, як помилково вважає скаржниця.

4.56.          Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.57.          З огляду на те, що аналіз висновків, зроблених у постанові суду апеляційної інстанції, що оскаржується, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржниця у касаційній скарзі, і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, колегія суддів дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 у справі № 922/2447/18 на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 у справі № 922/2447/18 закрити.

2.  Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                       І. Кондратова

Судді                                                                                    Л. Стратієнко

                                                                                              І. Ткач