ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 р.	Справа № 520/1165/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Панченко О.В., м. Харків) від 04.06.2020 року (повний текст складено 05.06.2020 року) по справі № 520/1165/2020
за позовом Повного товариства "Ломбард Регіональний" ПП "Златодар 585" і компанія"
до Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області
про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ПТ "Ломбард Регіональний" ПП "Златодар 585" і компанія", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу № 339, № 340, № 341, № 342, № 343, № 344, № 345, № 346 від 29.10.2019 р.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідачем безпідставно винесено рішення про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу №339, №340, № 341, № 342, № 343, № 344, № 345, № 346 від 29.10.2019 р., оскільки товариством зазначених в рішеннях порушень не допускало, та здійснює свою підприємницьку діяльність за іншою адресою. Вважаючи спірні рішення протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року по справі № 520/1165/2020 позовні вимоги задоволено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач зареєстрований як суб'єкт господарювання, та здійснює діяльність щодо роздрібної торгівлі годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах, роздрібної торгівлі уживаними товарами в магазинах, іншими видами кредитування (основний).
Головним управлінням Держпродспоживслужби в Харківській області на підставі матеріалів справи та протоколів засідання прийнято рішення від 29.10.2019 року: № 339, № 340, № 341, № 342, якими позивачу нараховано штраф у розмірі 1020 грн. (по кожному рішенню), якими зафіксовано розміщення реклами без наявності дозволу Харківської міської ради на розміщення зовнішньої реклами у відповідності до ч. 7 ст. 27 Закону України "Про рекламу"; № 343, № 344, № 345, № 346, якими позивачу нараховано штраф у розмірі 1700 грн. (по кожному рішенню), якими зафіксовано неподання інформації щодо вартості розповсюдженої реклами центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених Законом повноважень, у відповідності до ч. 6 ст. 27 Закону України "Про рекламу". 
Позивач, вважаючи вищевказані рішення протиправними, звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач правомірності своїх дій, та прийнятих за ними спірних рішень  № 339, № 340, № 341, № 342, № 343, № 344, № 345, № 346 від 29.10.2019 р. не довів.
В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що у відповідності до п. 46 Типових правил до Головного управління 18.07.2019 р. надійшла інформація від Харківської міської ради про порушення Позивачем законодавства про рекламу. Харківською міською радою було надано копію рішення виконавчого комітету від 10.07.2019 р. № 524 «Про демонтаж спеціальних конструкцій». До цього рішення було додано перелік конструкцій зовнішньої реклами, які підлягають демонтажу, відповідно до якого було зазначено найменування розповсюджувачів реклами, адреси розташування конструкцій, їх типи та розміри, дати та номери приписів, інформаційні поля рекламних конструкцій.
Вказав, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було взято до уваги, те що інформація про порушення позивачем законодавства про рекламу надійшла від Харківської міської ради, а тому, враховуючи положення п. 46 Типових правил, виявлення порушення законодавства про рекламу та особи, яка вчинила таке порушення було здійснено Харківською міською радою. Крім того, рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.07.2019 р. № 524 «Про демонтаж спеціальних конструкцій» містить відомості щодо винесення Харківською міською радою приписів про усунення порушень і оскільки позивачем не було виконано вимоги Харківської міської ради щодо усунення порушень, - Харківською міською радою надано інформацію Головному управлінню щодо порушення законодавства про рекламу.
Зазначив, що вимогами Типових правил, Законом України «Про рекламу» та іншими нормативно-правовими актами у сфері реклами не передбачено обов'язку Головного управління перевіряти законність рішень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо усунення порушень у сфері реклами, зокрема, повторно встановлювати осіб, якими було вчинено правопорушення.
Також апелянт зазначив, що відсутність повноти відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо відокремлених підрозділів позивача може бути через неподання ним заяв про внесення таких відомостей. Вказав, що фактичне здійснення позивачем підприємницької діяльності за адресою м. Харків, вул. Полтавський шлях, 21 може відбуватися без наділення підрозділу за даною адресою статусом відокремленого.
На підставі цього вважає, що прийняті ним рішення є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів врегульовані Законом України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 № 1023-XII      (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1023-XII, держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.
Положеннями ч. 3 ст. 5 Закону № 1023-XII встановлено, що захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що формує та забезпечує реалізацію державної політики у сфері захисту прав споживачів, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, місцеві державні адміністрації, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування згідно із законом, а також суди.
Відповідно до ст. 26 Закону № 1023-XII унормовані повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів
Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. № 667, Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства та який реалізує державну політику у галузі ветеринарної медицини, сферах безпечності та окремих показників якості харчових продуктів, карантину та захисту рослин, ідентифікації та реєстрації тварин, санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), з контролю за цінами, попередження та зменшення вживання тютюнових виробів та їх шкідливого впливу на здоров'я населення, метрологічного нагляду, ринкового нагляду в межах сфери своєї відповідальності, насінництва та розсадництва (в частині сертифікації насіння і садивного матеріалу), реєстрації та обліку машин в агропромисловому комплексі, державного нагляду (контролю) у сфері агропромислового комплексу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва, державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері, за якістю зерна та продуктів його переробки, державного нагляду (контролю) за додержанням заходів біологічної і генетичної безпеки щодо сільськогосподарських рослин під час створення, дослідження та практичного використання генетично модифікованого організму у відкритих системах на підприємствах, в установах та організаціях агропромислового комплексу незалежно від їх підпорядкування і форми власності, здійснення радіаційного контролю за рівнем радіоактивного забруднення сільськогосподарської продукції і продуктів харчування.
Пунктом 12 Положення про Головне управління Держпродспоживслужби в області, в місті Києві, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 15.02.2016 № 45, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.03.2016 за № 365/28495 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Головне управління Держпродспоживслужби відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за дотриманням законодавства про рекламу в частині захисту прав споживачів реклами.
Відповідно до ч. 1 ст. 26Закону України "Про рекламу", контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснює у межах своїх повноважень центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, - щодо захисту прав споживачів реклами.
Тобто, на відповідача законодавством покладений обов'язок здійснення контролю за дотриманням Закону України "Про рекламу" суб'єктами господарювання.
Засади рекламної діяльності в Україні, регулювання відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами визначає Закону України "Про рекламу" від 03.07.1996 р. № 270/96-ВР (далі - Закон № 270/96-ВР).
Відповідно до ст. 1 Закону № 270/96-ВР, зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.
Внутрішня реклама - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються.
У свою чергу, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.
Статтею 9 Закону № 270/96-ВР визначаються правила ідентифікації реклами, а саме: реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форм чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу; реклама у теле- і радіопередачах, програмах повинна бути чітко відокремлена від інших програм, передач на їх початку і наприкінці за допомогою аудіо-, відео-, комбінованих засобів, титрів, рекламного логотипу або коментарів ведучих з використанням слова "реклама"; інформаційний, авторський чи редакційний матеріал, в якому привертається увага до конкретної особи чи товару та який формує або підтримує обізнаність та інтерес глядачів (слухачів, читачів) щодо цих особи чи товару, є рекламою і має бути вміщений під рубрикою "Реклама" чи "На правах реклами"; прихована реклама забороняється.
Цією ж нормою однозначно закріплено, що не є рекламою в розумінні Закону №270/96-ВР, а саме: - логотип телерадіоорганізації, яка здійснює трансляцію програм, передач, не вважається рекламою; - вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.
Відповідно до абз. 8 п. 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 р. № 2067 вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб'єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.
Згідно з п. 48 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 р. № 2067 вивіски чи таблички: повинні розміщуватися без втручання у несучі конструкції, легко демонтуватися, щоб не створювати перешкод під час робіт, пов'язаних з експлуатацією та ремонтом будівель і споруд, на яких вони розміщуються; не повинні відтворювати зображення дорожніх знаків; не повинні розміщуватися на будинках або спорудах - об'єктах незавершеного будівництва; площа поверхні не повинна перевищувати 3 кв. метрів.
Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що реклама - це інформація, а вивіска (табличка) - спосіб розміщення інформації. Вивіска (табличка) може мати як рекламний характер, так і інформаційний.
З огляду на вищезазначене, вивіска чи табличка має відповідати таким умовам: місце розміщення (на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення); розмір - загальна площа не повинна перевищувати 3 кв.м.; зміст (інформація про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 02.08.2018 року по справі № 814/2539/14, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховується судом апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 16 Закону № 270/96-ВР встановлено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Положеннями ч. 2 ст. 8 Закону № 270/96-ВР визначено, що розповсюджувачі реклами не можуть поширювати рекламу, якщо відповідно до законодавства види діяльності або товари, що рекламуються, підлягають обов'язковій сертифікації або їх виробництво чи реалізація вимагає наявності відповідних дозволу, ліцензії, а рекламодавець не надав розповсюджувачу реклами копії таких сертифіката, дозволу, ліцензії, засвідчених у встановленому порядку.
Відповідно до пункту 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених  постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 р. № 2067, у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк. У разі невиконання цієї вимоги орган, який здійснює контроль, подає інформацію спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 270/96-ВР, на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов'язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.
Крім того, відповідний орган державної влади має право: вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства; вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю; надавати (надсилати) рекламодавцям, виробникам та розповсюджувачам реклами обов'язкові для виконання приписи про усунення порушень; приймати рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження; приймати рішення про зупинення розповсюдження відповідної реклами.
Органи державної влади зобов'язані повідомляти рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справ про порушення ними вимог законодавства про рекламу не менше ніж за п'ять робочих днів до дати розгляду справи.
В силу положень ч. 1 ст. 27 Закону № 270/96-ВР, особи, винні у порушенні законодавства про рекламу, несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону.
Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що відповідальність за порушення законодавства про рекламу несуть рекламодавці, винні: у замовленні реклами продукції, виробництво та/або обіг якої заборонено законом; у наданні недостовірної інформації виробнику реклами, необхідної для виробництва реклами; у замовленні розповсюдження реклами, забороненої законом; у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами.
Вказаною ст. 27 Закону № 270/96-ВР також визначені розміри штрафів, за порушення вимог законодавства про рекламу.
Колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями п. 9-13, 15, 17 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004 р., підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету. Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.
Протокол про порушення законодавства про рекламу подається Держспоживінспекції або її територіальним органам за місцем вчинення порушення. Протокол розглядається у місячний строк. За наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи.
Справа розглядається у місячний строк з дня прийняття рішення про початок її розгляду. До строку розгляду справи не зараховується час на отримання необхідних доказів і проведення експертизи. Строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держспоживінспекції, його заступниками, начальниками територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступниками не більше ніж на три місяці.
Посадові особи Держспоживінспекції та її територіальних органів, які розглядають справу: перевіряють відповідність реклами вимогам законодавства до змісту та достовірності реклами, порядку її виготовлення і розповсюдження; отримують документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, що стосується порушень законодавства про рекламу; готують попередні висновки і вносять їх на розгляд Голови Держспоживінспекції, його заступників, начальників територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступників.
Як вбачається з вищевикладеного, для реалізації міри юридичної відповідальності у порядку ч. 6, 7 ст. 27 Закону України «Про рекламу», саме під час розгляду справи, суб'єкту владних повноважень попередньо належить встановити наявність складу відповідного правопорушення, а саме процедурно виявити, документально зафіксувати та підтвердити належними та допустимими, достовірними та достатніми, в розумінні приписів ст. 73-76 КАС України, доказами наявність порушення законодавства про рекламу суб'єктом господарювання, який притягається до відповідальності.
На підставі цього, доводи апелянта про те, що оскільки інформація про порушення позивачем законодавства про рекламу надійшла від Харківської міської ради, а тому, враховуючи положення п. 46 Типових правил, виявлення порушення законодавства про рекламу та особи, яка вчинила таке порушення було здійснено Харківською міською радою є безпідставними, оскільки саме на відповідача, як орган який уповноважений законодавством притягувати до відповідальності осіб, винних в порушенні законодавства про рекламу, покладено обов'язок щодо встановлення факту відповідного порушення.
Сама по собі наявність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради № 524 від 10.07.2019 року «Про демонтаж спеціальних конструкцій» не є ані достатнім, ані беззаперечним доказом вчинення особою протиправного діяння у сфері обігу реклами, оскільки за своєю правовою суттю та змістом (характером відомостей) є виключно приводом для реалізації відповідачем власних управлінських функцій контролю із дотриманням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, що відповідачем зроблено не було.
Крім того, колегія суддів зазначає, що за адресою, вказаною відповідачем в оскаржуваних рішеннях, які і в усіх інших процесуальних документах, які передували їх прийняттю, зокрема в протоколах про порушення законодавства про рекламу, рішеннях про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу та протоколах засідань стосовно розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, а саме: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, буд. 21, позивач не здійснює свою господарську діяльність та не розміщував жодних конструкцій.
Так, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, які містяться в матеріалах справи, Повне товариство «Ломбард Регіональний» ПП «Златодар 585» і компанія», зареєстроване за адресою: 01054, м. Київ, вул. Ярославів Вал, буд. 13/2 літера Б, та має відокремлені підрозділи, які здійснюють свою діяльність, зокрема, у м. Харків, за адресами: вул. Андрія Ощєпкова, буд. 1; проспект Героїв Сталінграду, буд. 148; вул. Миру, буд. 9Б; проспект Гагаріна, буд. 179; вул. Сумська, буд. 3; провулок Расторгуєвський, буд. 2; вул. Академіка Павлова, буд. 323 корпус «А»; вул. Ярославська, буд. 21/21; проспект Людвіга Свободи, буд. 43; вул. Плеханівська, буд. 121; проспект Петра Григоренка, буд. 3; вул. Салтівське шосе, буд. 147; проспект Московський, буд. 274-Е; вул. Полтавський шлях, буд. 134; проспект Ювілейний, буд. 76.
Водночас, уповноважені особи відповідача здійснювали перевірку дотримання законності розміщення рекламних конструкцій на території м. Харкова, за адресою: вул. Полтавський шлях, 21, тоді як позивач здійснює свою підприємницьку діяльність, за іншими адресами.
Крім того, як вбачається зі змісту протоколів про порушення законодавства про рекламу № 349, № 350, № 351, № 352 від 22.08.2019 р., в них взагалі відсутня інформація про особу, відносно якої вони були складені. Таким чином, під час з'ясування обставин справи, дослідження наданих Харківською міською радою матеріалів, проведення фотозйомки конструкцій з рекламою, Головне управління Держпродспоживслужби в Харківській області не перевіряло куточок споживача, в тому числі і будь-яких правовстановлюючих документів для встановлення особи розповсюджувача  зазначеної на щитах реклами, що призвело до безпідставного прийняття відповідачем рішень про накладення на позивача штрафів за порушення законодавства про рекламу.
Посилання відповідача на те, що відсутність повноти відомостей в Єдиному державному реєстрі щодо відокремлених підрозділів позивача може бути через неподання ним заяв про внесення таких відомостей є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях цієї особи, що не може бути належним доказом в розумінні приписів КАС України. Крім того, відносини з приводу державної реєстрації (внесення відомостей про юридичну особу до відповідного реєстру) не є предметом спору у цій справі.
На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятих ним рішень.
Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є  справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. 
Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року по справі № 520/1165/2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 року по справі № 520/1165/2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий   	

Повний текст постанови складено  14.09.2020 року