П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/669/20 
Головуючий у 1-й інстанції:  Капинос О.В. 
          Суддя-доповідач:  Франовська К.С. 

30 липня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Совгири Д. І.  Кузьменко Л.В. 
за участю:
секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова, ОСОБА_1 на рішення   Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення компенсації та моральної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання протиправною бездіяльності, що полягає у невиплаті   матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, зобов`язання   виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі 88,9% місячного грошового забезпечення, що становить 21758 грн. без утримання податків і зборів, зобов`язання виплатити   компенсацію моральної шкоди у розмірі 762 гривні та компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 3625 гривень. Окрім того, позивач просив встановити судовий контроль за виконанням рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 задоволено частково:
- визнано протиправною відмову Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова  від 23.12.2019 у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік;
- зобов`язано Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 19.11.2019 та прийняти рішення про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, з урахуванням висновків суду у даній справі.
В інші частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та постановити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.
Свої вимоги  скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Так, зазначає ОСОБА_1 , суд не забезпечив ефективного способу відновлення порушеного права щодо обов`язку відповідача виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік,  та дійшов необґрунтованого висновку в частині рішення про відмову у позові про відшкодування моральної шкоди. На думку ОСОБА_1 , суд був зобов`язаний встановити судовий контроль за виконанням рішення.

З рішенням не погодився  і Житомирський військовий інститут імені С.П. Корольова, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається військовослужбовцям в межах  асигнувань у відповідності до наявного фонду грошового забезпечення, з урахуванням конкретних обставин, які командир військової частини оцінює на власний розсуд в межах наданих повноважень за принципом дискреції.  Скаржник також зазначає, що суд першої інстанції не дав правової оцінки відповідності дій відповідача наказу МО України  від 25 січня 2019 року №30 " Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік", пунктом 7 якого передбачено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань слід виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого п.5 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або по шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.
Оскільки клопотання позивача обґрунтовано неналежними медичними висновками, у задоволенні клопотання про виплату матеріальної допомоги йому було відмовлено.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, наказом Директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України №90 від 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 , призначено старшим науковим співробітником науково-дослідної лабораторії наукового центру Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова .

19.11.2019 ОСОБА_1 подав на ім`я начальника науково-дослідної лабораторії наукового центру Житомирського військового інституту рапорт про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Поданий рапорт  підтримано посадовими особами в порядку підпорядкування (а.с.48)

За результатами розгляду рапорту, відповідач надіслав позивачу лист   №519/4611 від 23.12.2019, у якому з посиланням на наказ  МО України  від 25 січня 2019 року №30 " Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік" повідомив, що з урахуванням не обґрунтованості наданих до рапорту документів прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Відмова мотивована тим, що з наданих документів неможливо встановити факт погіршення стану   здоров`я, так як у додатку відсутні будь-які дані про прізвище, ім`я, по- батькові особи, якій  надано заключення.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі Закон № 2011-ХІІ).

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ  установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої  наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260  (далі - Інструкція №260), що була чинною на час існування спірних правовідносин.

Пунктами 33.1.-33.3 розділу ХХХ Інструкції № 260 передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги. Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно п. 9 Розділу ХХІV наказу від 07.06.2018 року № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до наказу Міністерства оборони України № 30 від 25.01.2019 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019» накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Відтак, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, який виплачується один раз на рік за заявою військовослужбовця на підставі наказу командира військової частини, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з рапортом про  виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. До рапорту позивач додав копію медичної книжки з діагнозом.

Відмова у виплаті матеріальної допомоги мотивована тим, що з наданих документів неможливо встановити факт погіршення стану    здоров`я, так як у додатку відсутні будь-які дані про прізвище, ім`я, по- батькові особи, якій  надано заключення.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, у встановленому порядку  звернувся до відповідача з рапортом про надання матеріальної допомоги, у якому  зазначив конкретну причину необхідності отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, на підтвердження чого подав медичну книжку з висновками. Отже, на переконання суду, позивач виконав необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Разом з тим, варто наголосити, що причиною для відмови у наданні позивачу цієї матеріальної допомоги відповідачем вказано відсутність прізвища особи, якій надано заключення (щодо стану здоров`я).

З даного приводу, варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. 
Так, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 р. зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок,   вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Бурдов проти Росії» №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 р., вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність дій відповідача, які полягають у невиплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачу, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, а підстави для відмови у її виплаті у ході судового розгляду встановлено не було.

Висновок суду першої інстанції  на те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційним повноваженням відповідача, колегія суддів вважає правильним лише в частині визначення розміру матеріальної допомоги, так як відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд.

Під поняттям «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у визначених законом межах адміністративний орган вправі на власний розсуд обирати один з кількох варіантів правомірного рішення. Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 13.12.2018 року у справі № 623/1711/17сформулювала правовий висновок про те, що під поняттям «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії та, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Встановивши у ході розгляду справи неправомірність оскаржуваних дій відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, який унеможливить будь-які подальші зловживання, є зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1  у встановленому законом  розмірі, але не більше місячного грошового забезпечення позивача. 

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія судів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Також колегія суддів враховує роз`яснення, надані у п. п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до положень ч. ч. 2-5 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Враховуючи зміст наведеної норми законодавства, колегія суддів зазначає, що саме по собі порушення прав особи не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Зважаючи на наведене , оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про  недоведеність позивачем того, що оскаржуваною протиправною відмовою виплатити матеріальну допомогу  йому заподіяно моральну шкоду, а саме позивач не надав належних  доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями та рішеннями відповідача та заподіянням йому шкоди.
Крім того, на думку колегії суддів, визнання судом порушення з боку відповідача та прийняття рішення про відновлення порушеного права, саме по собі є достатньою сатисфакцією моральної шкоди.

Враховуючи наведені  обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Що стосується встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України   суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з тим, зазначена стаття визначає, що прийняття судом ухвали про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке пов`язано з наявністю певних передумов, які можуть свідчити про ухилення відповідача від обов`язку виконати судове рішення.

Отже, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 року у справі №235/7638/16-а.

Оскільки у даних правовідносинах відсутні об`єктивні обставини, що свідчать про можливе ухилення відповідача від виконання рішення, наявність яких є обов`язковою передумовою для застосування ч.2 ст. 382 КАС України, судовий контроль  судом не встановлено.

Приведені в апеляційні скарзі  Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова доводи, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції в обумовленій частині позовних вимог неповними та такими, що не відповідають встановленими обставинами справи, а тому апеляційна скарга   ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наведених  підстав.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року в частині зобов`язання Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 19.11.2019 та прийняти рішення про виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, з урахуванням висновків суду у даній справі,- скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С.П.Корольова  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на підставі рапорту від 19.11.2019 року у встановленому законом розмірі матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік .
В решті рішення залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі  03 серпня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Совгира Д. І.    Кузьменко Л.В.