Постанова
Іменем України
 
23 червня 2020 року
м. Київ
справа № 495/10225/16-ц
провадження № 61-25204св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,               Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим будинком,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Кононенко Н. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, уточнивши який, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . 
 
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2006 року, серії ВЕС № 656692, посвідченого державним нотаріусом Базан Т. П., відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а вона прийняла в дар спірний житловий будинок. Право власності зареєстроване у Комунальному підприємстві «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Білгород-Дністровське БТІ») 14 лютого 2007 року, реєстраційний номер 10674769. 
 
У вказаному будинку зареєстрований відповідач у справі - син колишнього власника будинку, її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
З 2003 року відповідач у вказаному будинку не проживає, підстав для збереження за відповідачем вказаного житлового приміщення немає та його реєстрація у вказаному спірному житловому будинку порушує її права як власника нерухомого майна. 
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області заочним рішенням від 02 серпня 2017 року позов задовольнив. Визнав ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що право користування спірним житловим будинком у ОСОБА_2 є похідним від прав колишнього власника житла - його батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки відповідач не проживає у спірному житловому будинку з  2003 року, тому він підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Апеляційний суд Одеської області постановою від 13 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що відповідач по характеру служби з поважних причин не проживає у спірному житловому будинку. Надані відповідачем документи підтверджують його право на збереження права користування спірним житловим будинком, враховуючи, що він є членом сім`ї власника, а також у зв`язку з призовом його на військову службу, її продовженням та характером роботи. Відповідач не втратив інтересу до спірного житлового   будинку,  часто   навідувався   до   нього,   однак    позивач   створює
перешкоди для його постійного проживання у спірному будинку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року до Верховного Суду,                ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним, ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 3, 64, 156 ЖК України та статті 405 ЦК України помилково дійшов висновку про те, що відповідач у справі є членом її сім`ї, визнав причини непроживання відповідача у житловому будинку поважними, неправильно вказав час з якого відповідач не проживає у житловому будинку, а саме - відповідач не проживає у будинку з 2003 року, що визнано ним у ході судового розгляду справи та повністю підтверджено наданими доказами.
Відповідач у справі до членів її сім`ї ніколи не належав, жодного дня не проживав з нею у житловому будинку, не є її сином, та не є її родичем.
У 2003 році ОСОБА_2 добровільно відмовився від права користування житловим будинком і разом зі своєю першою дружиною виїхав на інше постійне місце проживання до м. Білгород-Дністровський, а згодом, після розірвання шлюбу, він знову одружився і зі своєю новою сім`єю проживав за різними адресами, декілька років підряд проживає по АДРЕСА_2 .
За життя її чоловіка вони через суд визнавали втратившим право користування житловим будинком та знімали з реєстраційного обліку першу дружину відповідача ОСОБА_4 , що підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року.
Той факт, що відповідач не мешкає в будинку з 2003 року, підтверджується актом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області від 27 грудня 2016 року та довідкою Випасненської сільської ради                       від 28 грудня 2016 року. Цей факт також підтвердили свідки в ході судового розгляду справи.
Відповідач без поважних причин не проживає у будинку 15 років , він не має ніяких підстав щодо зберігання права проживання, користування житловим будинком.
Його доводи про те, що він має право на збереження права користування житловим будинком у зв`язку з перебуванням на військової служби також не були підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки він не підпадає під дію статті 71 ЖК України щодо збереження права на житло, так як він 15 років не був на строковій служби, і увесь вказаний час перебував у м. Білгород-Дністровському та Білгород-Дністровському районі, проживав зі своїми сім`ями, за межи м. Білгород-Дністровського та Білгород-Дністровського району не виїжджав на необхідній період часу для збереження права на житло.
Будинок, у якому відповідач проживає разом з своєю сім`єю, згідно з договором дарування від 01 вересня 2017 року належить на праві власності його дружині ОСОБА_5 , що повністю спростовує дані відповідача про відсутність у його сім`ї житла.
Суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що право користування спірною житловою площею у відповідача є похідним від прав колишнього власника житла ОСОБА_3 , що відповідає висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та  від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Твердження відповідача про те, що він має інтерес до спірного житлового будинку і про те, що позивач чинить йому перешкоди в користуванні цим житлом не відповідає дійсності. Апеляційний суд поверхнево розглянув це питання і прийняв необґрунтоване рішення, оскільки з 2003 року ОСОБА_2 не звертався до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні та вселення.
Позивач є власником житлового будинку за договором дарування з 2006 року, про що відомо відповідачу, але він став «проявляти інтерес до будинку» вже після того, як вона звернулася до суду з цим позовом.
Її твердження відповідають висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 447/1725/15-ц.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
 
13 червня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
14 квітня 2020 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду № 1076/0/226-20 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
 
Фактичні обставини справи встановлені судами 
ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 жовтня 2006 року, серія ВЕС № 656692, посвідченого державним нотаріусом Базан Т. П., відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а позивач прийняла в дар вказаний будинок. 
 
Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 09 липня 1996 року зареєстрований у спірному будинку. 
Згідно з актом про встановлення фактично проживаючих осіб від 27 грудня               2016 року ОСОБА_2 з 2013 року не проживає у будинку АДРЕСА_1 . 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 за характером служби з поважних причин не проживає у спірному житловому будинку, що підтверджується витягом з послужного списку, копією трудової книжки, постановою № 470 гарнізонної ВЛК від 21 серпня 2014 року та витягом з наказу Білгород-Дністровського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 02 серпня 2017 року                 № 218.
ОСОБА_2 не втратив інтересу до спірного житлового будинку, часто навідувався до нього, однак позивач створює перешкоди для його проживання у цьому будинку, що підтверджуються наявністю у Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області цивільної справи за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування спірного житлового будинку.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Статтею 391 ЦК Українипередбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У статті 116 ЖК Української РСРвстановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСРчлени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 
Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення                             або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як                          з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). 
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та був вселений до будинку батька, отже набув право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселився до нього на законних підставах
 
Отже, ОСОБА_2 набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини   (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права,                              за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом                             і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної                      та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі                  № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, встановивши, що відповідач у спірному житловому будинку не проживає з поважних причин, що підтверджується належними та допустимими доказами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що відповідач втратив право користування спірним будинком спростовуються нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та фактичними обставинами справи встановленими апеляційним судом. Рішення про визнання такою, що втратила право користування спірним будинком дружини відповідача не має преюдиційного значення для вирішення цієї справи.
Інші аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом щодо поважності причин не проживання відповідача у спірному будинку, які, на думку заявника, встановлені судом неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну  скаргу  без  задоволення,  а  рішення  без змін, якщо відсутні 
підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги  без  задоволення,  а  оскаржуваних  рішень  судів  першої  та  апеляційної 
інстанцій без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко