Постанова 
Іменем України 
27 серпня 2020 року
м. Київ
Справа № 127/10266/19
Провадження№  51-2412 км 20
ВерховнийСуд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого–                                               ОСОБА_1 ,
суддів:                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,      
присекретарі                                                 ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                        ОСОБА_5 
розглянув у судовомузасіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за         № 12019020020000248 за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Уяринці Тиврівського району Вінницької області, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Липовецького районного суду Вінницької області від  9 листопада 2018 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 277 КК України, із застосуванням ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України, на 3 місяці арешту, із самостійним виконанням вироку Тиврівського районного суду  Вінницької області від         9 жовтня 2018 року за ч. 1 ст. 277, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України, на 4 роки 10 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком           3 роки,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 та                ч. 4 ст. 358 КК України, 
за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від           17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2019 року   ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 27,                          ч. 3 ст. 358 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Цим же вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до штрафу у розмірі  50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2018 року до призначеного покарання ОСОБА_6 остаточно призначено покарання 4 роки 10 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; зі сплатою штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Кожне із зазначених покарань постановлено виконувати самостійно.
Іспитовий строк ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2018 року.
Строк відбуття кримінального покарання у виді штрафу рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Арешт, накладений на посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від                     1 лютого 2020 року, скасовано.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання за правилами ч. 4 ст. 71 КК України змінено.
До призначеного покарання за даним вироком суду ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, на підставі ч. 4 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2018 року у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, та покарання у виді арешту на строк 3 місяці за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2018 року.
У зв`язку з повним відбуттям ОСОБА_6 покарання у виді 3 місяців арешту, ухвалено звільнити його від подальшого відбування арешту.
Остаточне покарання за даним вироком суду у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, та покарання за попереднім вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2018 року у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі із застосуванням статей 75, 76 КК України ухвалено допустити до самостійного виконання.
В решті вирок суду залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він не здавши відповідні іспити для отримання посвідчення водія, достовірно знаючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 , є підробленим, зокрема, бланк посвідчення водія не відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України, реквізити бланку посвідчення водія нанесені за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень, використовував зазначений документ. Так, 30 січня 2019 року, приблизно о 2 годині, неподалік будинку № 7 по вул. Лебединського в м. Вінниці, керуючи автомобілем марки «Рено-кенго»,                  д.н.з. НОМЕР_2 ., ОСОБА_6 , умисно, з метою уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на вимогу працівників патрульної поліції, відповідно до ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» пред`явив посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_6 .
Також, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в організації підробки офіційного документу, а саме посвідчення водія, за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Так, ОСОБА_6 , у невстановлений спосіб, з невстановленою слідством особою, у квітні 2017 року, домовився про умови виготовлення підробленого посвідчення на своє ім`я       та в подальшому при особистій зустрічі в м. Київ, надав вказаній невстановленій особі власне фото, свої анкетні дані, а також здійснив фінансування виготовлення підробленого посвідчення водія на суму 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ було еквівалентно 13 427 гривень, надавши їх особисто невстановленій слідством особі.
У подальшому, продовжуючи спілкування з невстановленою особою, ОСОБА_6 контролював стан виготовлення підробленого посвідчення та через декілька тижнів, точної дати слідством не встановлено, під час особистої зустрічі в м. Київ отримав від невстановленої особи підроблене посвідчення водія з серійним номером                    НОМЕР_1 на його ім`я.
Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 49 від 11 березня 2019 року бланк посвідчення водія не відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України, реквізити бланку посвідчення водія нанесені за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень, містять ознаки підробки.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності виправдання місцевим судом ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України, обґрунтованих відповідей на них не надав. Вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки він неодноразово судимий, злочин вчинив в період іспитового строку та вже відбував реальне покарання у виді арешту. Зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував            ст. 71 КК України при зміні вироку місцевого суду в частині призначення покарання. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 404, 413, 414, 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За змістом норми ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим - є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.
Поряд із зазначеним, відповідно до норм ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду має бути зазначено, зокрема, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. Крім того при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто, суд апеляційної інстанції повинен перевірити та проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, співставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен з них обґрунтовану відповідь. 
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка зобов`язана перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Однак, цих вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду не дотримався.
Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 27,              ч. 3 ст. 358 КК України подав апеляційну скаргу у зв`язку з  невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. У тому числі, зазначав про неповноту розгляду та надану невірну оцінку доказам. Просив внести зміни щодо призначення покарання відповідно до вимог ч. 4 ст. 71, ст. 72 КК України.
Як вбачається із матеріалів провадження, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 про отримання посвідчення водія з порушенням встановленої чинним законодавством України процедури був обізнаний, незважаючи на що здійснював використання зазначеного посвідчення водія, тобто, факт підробки посвідчення водія серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_6 , не оспорювався. 
Здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог  ч. 1 ст. 22, ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст.337 КПК України, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні організації підроблення посвідчення, яке видається установою, і яке надає права, з метою його використання підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб. Зазначений висновок обґрунтував тим, що всупереч імперативній вимозі ч. 1 ст. 92 КПК України на виконання вимог п. 1 ч.1 ст. 91 КПК України, тобто, доказуванню події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), остання органами досудового розслідування виконана не була. Як наслідок, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, дійшов до висновку про виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України. 
Разом з тим, суд вказав, що в судовому засіданні було підтверджено факт використання ОСОБА_6 завідомо підробленого документа. Зокрема, пославшись на те, що встановлено подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а саме: 30 січня 2019 року, приблизно о 2 годині, неподалік буд. № 7 по вул. Лебединського в м. Вінниці ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на його ім`я, є підробленим, пред`явив його працівникам поліції.
Прокурор в апеляційний скарзі із посиланням на матеріали кримінального провадження, вказував, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання ОСОБА_6 , який фактично не заперечував обставини, викладені в обвинувальному акті щодо організації підроблення водійського посвідчення шляхом фінансування дії невстановленої слідством особи шляхом надання 500 доларів США, що було еквівалентно 13427 гривень,  та необхідних документів (довідки з автошколи, медичної довідки, копію паспорта та коду).  Також зазначав, що показання ОСОБА_6 повністю узгоджуються з висновком судово-технічної експертизи документів № 49 від 11 березня 2019 року, відповідно до якого бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_6 , не відповідає зразкам, що перебувають в офіційному обігу на території України, реквізити бланку посвідчення водія нанесені за допомогою друкуючого пристрою з струменевим способом формування зображень,  а також, що згідно із відповіддю Регіонального сервісного центру у Вінницькій області МВС України № 31/2-585 від 14 березня 2019 року відомості про видачу посвідчення водія на ім`я ОСОБА_6 у Єдиному державному реєстрі МВС відсутні.
Апеляційний суд в своїй ухвалі не надав таким доводам прокурора належної оцінки, не навів підстав, з яких він не бере до уваги ці доводи, не проаналізував їх, та не зазначив підстави, з яких визнав вказані доводи необґрунтованими.
Апеляційним судом вказано, що зазначені прокурором докази суд взяв до уваги при доведеності вини обвинуваченого у використанні завідомо підробленого документа, але вони не підтверджують його винуватість в організації його підробки. При судовому розгляді не було підтверджено участі іншої особи у підробці посвідчення водія, його фінансування, а ст. 358 КК України не передбачає відповідальності за придбання підробленого документа.
Таким чином, судом першої та апеляційної інстанції зроблені висновки, які фактично суперечать один одному, із наданням їм відмінної правової оцінки. 
Щодо невідповідності призначеного судом покарання  ступеню тяжкості та особі засудженого внаслідок м’якості
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПКУкраїни, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із матеріалів провадження, при вирішенні питання щодо виду та міри покарання, суд послався на те, що враховує особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують покарання, якими було визнано щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, та обставину, що обтяжує покарання – рецидив злочинів.
Переглядаючи апеляційну скаргу прокурора в частині м`якості призначеного покарання за ч. 4 ст. 358 КК України,  апеляційний суд усупереч ст. 419 КПК України, не зазначив ґрунтовних мотивів та підстав, з яких апеляційну скаргу залишено в цій частині без задоволення.
Зокрема, апеляційним судом не взято до уваги те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів середньої тяжкості, вчинив злочин в період іспитового строку, та вже відбував реальне покарання у виді арешту. Вказане свідчить про його стійку антигромадську поведінку та небажання стати на шлях виправлення.
Санкція ч. 4 ст. 358 КК України передбачає можливість суду при призначенні покарання обрати один із альтернативних видів покарання, якими є, зокрема, штраф, арешт або обмеження волі.
Таким чином, апеляційним судом не спростовані доводи прокурора про те, що місцевий суд при призначенні ОСОБА_6 мінімального виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 358 КК України, не врахував належним чином всіх обставин кримінального провадження та особу обвинуваченого, і призначив покарання, яке за своїм видом є надмірно м’яким.
Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність
Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Тиврівського районного суду  Вінницької області від 9 жовтня 2018 року за ч. 1                 ст. 277, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч.ч. 1, 4 ст.70 КК України, на 4 роки   10 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки. 
Також вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2018 року засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 277 КК України, із застосуванням ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, на 3 місяці арешту. 
Зазначені вироки ухвалено виконувати самостійно. 
Відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, 30 січня 2019 року, тобто, в період іспитового строку, він вчинив новий злочин, передбачений ч. 4  ст. 358 КК України, за який його засуджено виром Вінницького міського суду Вінницької області від 6 листопада 2019 року та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень.
Цим же вироком, на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 9 жовтня 2018 року до призначеного покарання ОСОБА_6 остаточно призначено покарання 4 роки 10 місяців позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; зі сплатою штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Кожне із зазначених покарань постановлено виконувати самостійно.
Апеляційний суд, змінюючи вирок Вінницького міського суду Вінницької області від            6 листопада 2019 року, залишив без змін покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу, шляхом повного приєднання до визначеного покарання, приєднав покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, та іспитовим строком 3 роки, який слід виконувати самостійно.
Більше того, суд апеляційної інстанції, фактично не застосовуючи положення ст. 71 КК України, в резолютивній частині ухвали безпідставно приєднав і покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2018 року, та зазначив, що від цього покарання у виді 3 місяців арешту ОСОБА_6 необхідно звільнити.
Суд першої інстанції, а в подальшому і апеляційний суд, не врахували, що з положень          ст. 75 КК України, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України випливає, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України  про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Так, положеннями ч. 3 ст. 78 КК України встановлено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.
Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
За таких обставин, колегія суддів касаційного суду вважає, що судом першої інстанції було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону (щодо складення тексту вироку), призначено покарання ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу, яке є надмірно м`яким, та неправильно застосовано кримінальний закон, зокрема статті 71, 72, 78 КК України, при призначенні остаточного покарання. Зазначені порушення могли  бути усунуті апеляційним судом, але в порушення вимог ст. 419 КПК України, суд апеляційної інстанції, ці вимоги закону не виконав.
При новому розгляді, апеляційному суду слід врахувати наведене та постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441 КПК України, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.         
Судді:

 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                      ОСОБА_7