Постанова   18 серпня 2020 року м. Київ справа № 185/5253/14-к провадження № 51-3616 ск 20  	
Суддя Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянувши касаційну скаргу підсудної ОСОБА_2 на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2020 року,
встановив:
Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_2 про скасування постанови старшого слідчого з ОВС СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 10 червня 2010 року, якою накладено арешт на майно підсудної, де воно б не знаходилось.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2020 року відмовлено у прийнятті до свого розгляду апеляцій ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказану постанову суду першої інстанції, та ухвалено повернути негайно їм апеляції з доданими до них документами.
Не погоджуючись із такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернулась із касаційною скаргою, у якій порушує питання про їх скасування та постановлення нової ухвали.
За приписами ч. 2 ст. 388 КПК України 1960 року справа не витребовується, якщо скарга відповідно до вимог статті 350, частини другої статті 383, статті 384, частини другої статті 386, частини першої статті 398 цього Кодексу не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Частиною 2 статті 383 КПК України 1960 року визначено, що в касаційному порядку можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).
За змістом оскаржуваної постанови суду першої інстанції, предметом оскарження була постанова слідчого про накладення арешту на майно, ухвалена в порядку 
ст. 126 КПК України 1960 року.
Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року.
Як слідує із оскаржуваних судових рішень, розгляд даної справи у суді першої інстанції не завершено, вирок не ухвалено.
З урахуванням наведеного, оскаржені постанови судів у силу положень ч. 2 ст. 383 КПК України 1960 року є іншими постановами, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, а тому не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, а від так у витребовуванні справи необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 383, 388 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ Перехідних положень до КПК України, суддя 
ухвалив:
Відмовити підсудній ОСОБА_2 у витребуванні кримінальної справи за її касаційною скаргою на постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2020 року для перевірки в касаційному порядку.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                  ОСОБА_1