Дата документу 27.07.2020 Справа № 336/673/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 336/673/17                                        Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
№ 22-ц/807/2103/20                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Валентина Миколаївна про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ

В лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллалова Валентина Миколаївна про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначала, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2004 року. У 2014 році ОСОБА_1  поїхала до Російської Федерації, де і мешкала з того часу, до України протягом 2014-2016 років не поверталась. Однак, згодом ОСОБА_1  дізналась про те, що 10.05.2016 року квартиру  АДРЕСА_1 було відчужено     ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 10.05.2016 року, за яким ОСОБА_1 як продавець була представлена ОСОБА_2 на підставі довіреності від 22.04.2016 року. В подальшому ОСОБА_3 за договору купівлі-продажу від 09.09.2016 року продав квартиру ОСОБА_4 . Вказуючи, що довіреності на ім`я ОСОБА_2 не надавала, а квартира вибула з її власності поза її волею.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсною довіреність від 22.04.2016 року. за якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 були її представником, визнати недійсним договір-купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та поновити державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2004 року (т. 1 а.с. 13.15).
10.05.2016 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . за яким ОСОБА_3 придбав у власність вказану квартиру (т. 1 а.с. 16).
Як зазначено у тексті вищевказаного договору ОСОБА_2 діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М. 22.04.2016 року № 425.
При оформленні вказаної угоди на підтвердження права власності продавця на відчужувану квартиру було надано дублікат договору купівлі-продажу, який видано Державним нотаріальним архівом Головного управління юстиції у Запорізькій області 12.04.2013 року.
09.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 17).
Згідно з відповіддю начальника Дніпровського РВ у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області від 25.04.2017 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянки України в Дніпровському РВ у м. Запоріжжя УДМС в Запорізькій області не документувалась.
Відповідно до повідомлення т.в.о. начальника Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 10.03.2020 року за період з 17.01.2012 року до цього часу відсутня реєстрація заяв або повідомлень про втрату чи викрадення паспорту громадянина України НОМЕР_1 .
Відповідно до листа начальника відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 23.02.2018 року (т. 1 а.с. 203) 29.05.2002 року ОСОБА_1 отримала паспорт НОМЕР_2 на ім?я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із загальним обміном паспорту. Паспорт виданий на підставі паспорту НОМЕР_3 , виданого Ленінським РВВС в Запорізькій області 14.11.1980 року.
Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом на виконання ухвали суду від 26.07.2018 року листом від 03.09.2018 року повідомлено, що 12 квітня 2013 року за реєстровим номером № 2-31 було видано дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П. 03.11.2004 року. Даний дублікат був виданий ОСОБА_1 , якою наданий дублікат картки фізичної особи-платника податків ДПІ по Заводському району на ім?я ОСОБА_1 , виданий 29.11.2004 року, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 29.05.2002 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження позовних вимог.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилалася на те, що вона не видавала довіреність на ім`я ОСОБА_5 , а у той час яким датована довіреність, вона була поза межами України: у 2014 році вона виїхала за межі України та з того часу на територію України не поверталась.

Судова колегія враховує, що відсутність інформації органів Державної прикордонної служби України щодо дати виїзду за межі України та відсутності перетину кордону України у 2016 році, коли була оформлена оспорювана довіреність, не може беззаперечно свідчити про те, що оспорювана позивачем довіреність є недійсною.

Протягом тривалого часу розгляду у суді першої інстанції (з лютого 2017 року), позивач не вимагала призначення експертизи підпису у довіреності, посилаючись лише на фізичну неможливість оформлення довіреності внаслідок перебування у Росії.

Таке клопотання не було заявлено і в апеляційній скарзі, у якій позивач взагалі не посилалася на необхідність призначення експертизи, натомість наполягала у доданому до апеляційної скарги клопотанні про витребування відомостей з Держанвої прикордонної служби щодо перетину нею кордону.

Жодних переконливих доказів на підтвердження неможливості витребування та дослідження оспорюваної довіреності, відповідності підпису у довіреності тощо, позивачем не надано.

Заявлення позивачем клопотання про призначення експертизи протягом апеляційного розгляду суперечить положенням ст. 84 ЦПК України, за якими учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, встановлений ЦПК України, а у випадку пропуску строку слід обґрунтувати неможливість подання клопотання у встановлений строк з причин, що не залежали від особи. 

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд наділений можливістю у виключних випадках збирати докази за власною ініціативою, зокрема, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 13 ЦПК, ч. 7 ст. 81 ЦПК.

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Посилання позивача на відсутність довіреності та ухилення відповідачів від надання її до суду, взагалі не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, позаяк жодних перешкод для витребування та дослідження оспорюваної довіреності або її копії, в тому числі самим позивачем, не встановлено.

Суд першої інстанції врахував непослідовність тверджень позивача щодо обставин подій, які стосуються місця перебування правовстановлюючих документів та дій позивача щодо цих документів. Зокрема, у позові позивач не вказувала про місце знаходження правовстановлюючих документів на квартиру, а рівно і не зазначала про втрату оригіналу договору купівлі-продажу. Водночас, при цьому ОСОБА_1 в позовній заяві наголошувала на тому, що договір від 10.05.2016 року був укладений з наданням дублікату договору від 03.11.2004 року, що на думку позивача, було частиною зловмисної змови відповідачів.
Однак, після постановлення судом ухвали від 26.07.2018 року про витребування у ОСОБА_1 оригіналів договору купівлі-продажу квартири від 03.11.2004 року та технічного паспорту на квартиру, представником позивача ОСОБА_6 14.09.2018 року було повідомлено про неможливість надання оригіналів цих документів, оскільки сам оригінал договору був загублений, а замість нього у ОСОБА_1 був дублікат технічного паспорту на квартиру, витяг з права власності на дану квартиру, що зберігався у сина позивача ОСОБА_7 . Як зазначив суд першої інстанції, факт отримання дублікату договору особисто ОСОБА_1 у 2013 році підтверджується також наданням ОСОБА_1 копії означеного дублікату та копії витягу про реєстрацію права власності позивача на квартиру 19.04.2013 року, в якості додатку до позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, з якою ОСОБА_1 звернулась особисто 08.08.2013 року.
Надав також суд першої інстанції оцінку доводам позивача з приводу того що у довіреності вказані реквізити паспорту, виданого у 1999 році, натомість як позивач паспорт отримала у 2002 році. Зокрема, суд зазначив. що ці доводи не виключають можливості отримання позивачем паспорту як у 1999 році, так і у 2002 році, адже паспорт 1999 року зазначений за відомостями МВС України як викрадений або втрачений.

До того ж судова колегія враховує, що при посвідченні довіреності нотаріусом в будь-якому разі встановлюється особа, яка має бажання посвідчити довіреність, а в даному випадку нотаріусу була надана і довідка про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків; наявність описки у листі нотаріуса щодо дати видання такої довідки жодним чином не спростовує посилання нотаріуса на наявність таких документів на час посвідчення довіреності. 

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова колегія враховує, що позивач за її доводами, виїхала за межі України, не користувалася спірною квартирою, не надала жодних доказів на підтвердження того, яким чином нею було вирішено питання щодо охорони спірного майна та користування ним, протягом тривалого часу розгляду справи у суді першої інстанції та тривалий час при апеляційному розгляді не порушувала питання про експертне дослідження її підпису, обмежувалася посиланням на те, що постійно знаходилася за межами України та не перетинала кордон у період посвідчення довіреності.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, судова колегія враховує також наступне.

Позивач посилалася на те, що майно вибуло з володіння позивача не з її волі внаслідок протиправних дій невстановлених осіб. Натомість дії позивача: її виїзд на тривале проживання за межі України, звернення до суду у строк понад 8 місяців після укладення правочину щодо відчуження квартири, одночасна з цим наявність довіреності, виданої на продаж квартири, свідчать про те, що позивач не мала наміру проживати у спірній квартирі, не користувалася нею, не зазначала жодних переконливих доказів на підтвердження того, що квартира вибула з її володіння поза її волею.

Також судова колегія враховує що сторонами не оспорюється та обставина, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Згідно зі ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Тлумачення ст.330 ЦК свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 (№645/4220/16-ц) національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою.
Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним.
Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016).

Колегія суддів ураховує й позицію ЄСПЛ в іншій справі, де суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як у ході судового розгляду було встановлено, що особа, яка продала квартиру заявниці, набула її на підставі підробленого заповіту. Існувало як мінімум два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до останнього власника відповідно до законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру стався відповідно до закону при розгляді й задоволенні заяви про визнання його спадкоємцем.
По-друге, міський комітет розглянув документи, подані для реєстрації права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності. Влада не дала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях осіб, які до нього зверталися. У своїх доводах влада нічого не говорила про те, коли та як обман був виявлений або коли кримінальну справу стосовно дій шахрая було порушено.

Таким чином заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації та не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи держвлади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016).

Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням.

Отже, Верховний Суд зробив висновок про те, що задоволення позовних вимог за позовом про витребування спірної квартири в добросовісного набувача, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на добросовісного набувача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити.

З матеріалів даної справи також вбачається, що на час набуття права власності відповідачем ОСОБА_4 законність правочину з видання довіреності позивачем не оспорювалася, правомочність продавця була перевірена нотаріусами як на час посвідчення довіреності так і на час відчуження квартири ОСОБА_3 , а згодом ОСОБА_4 , а відтак ОСОБА_4 не мав жодних підстав для сумніву у правомірності правочину. До того ж на час його вчинення спірна квартира була вільною та не використовувалася ані позивачем, ані іншими особами.

За таких обставин судова колегія вважає, що судом першої інстанції ухвалене законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 серпня 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков