Постанова
Іменем України
 
25 серпня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 382/1779/18-ц
провадження № 61-17002св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Панфильська сільська рада Яготинського району Київської області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 травня 2019 року в складі судді Литвин Л. І. та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, встановлення факту володіння будинком, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним свідоцтва, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/2 частини будинку.
 
В обґрунтування позову зазначала, що 05 квітня 1966 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , під час перебування в якому вони спільним зусиллями та за спільні кошти побудували житловий будинок, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Вказувала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті останнього відкрилась спадщина на 1/2 частини зазначеного вище житлового будинку, інша 
1/2 частини належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя. 
 
Звертала увагу на те, що зазначена вище обставина не була врахована виконавчим комітетом Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області під час прийняття рішення від 25 квітня 2008 року про визнання за їх сином ОСОБА_6 права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_1 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішення органу місцевого самоврядування з урахуванням зазначених вище підстав не може вважатись законним та обґрунтованим та підлягає скасуванню разом із свідоцтвом про право власності на спірний житловий будинок, виданим на підставі оскаржуваного рішення.
 
Посилаючись на зазначені вище обставини та на те, що не може оформити спадкові права в установленому законом порядку після смерті чоловіка, позивач просила  визнати вищевказаний будинок спільною сумісною власністю подружжя, встановити, що вона та ОСОБА_5 володіли на праві власності будинком АДРЕСА_1 ; визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради Яготиського району Київської області від 25 квітня 2008 року № 32 про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок 
АДРЕСА_1 з надвірними будівлями на ім`я ОСОБА_6 ; визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на зазначений вище будинок від 25 квітня 2008 року; встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частини спірного будинку та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. 
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що доказами, наданими відповідачем ОСОБА_4 на спростування позовних вимог, підтверджено, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_6 , а не подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 належав на праві власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а тому відповідно до чинного на час зведення спірного житлового будинку законодавства, останні не мала права володіти ще одним об`єктом нерухомого майна - житловим будинком. Посилаючись на наведене, суд першої інстанції зробив висновок, що в позивача та її покійного чоловіка не виникло права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок.
 
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що заявляючи вимогу про встановлення факту володіння спірним житловим будинком ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності не надала доказів, які підтверджують вказану обставину. 
 
Також, встановивши, що власником спірного нерухомого майна був покійний 
ОСОБА_6 , районний суд дійшов висновку про те, що прийнятим сільською радою рішенням та виданим свідоцтвом про право власності на спірний будинок на ім`я ОСОБА_8 права та інтереси позивача не порушені.
 
Дійшовши висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, суд першої інстанції не вбачав підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності за заявою відповідача.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, зазначивши, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок побудований нею та ОСОБА_5 під час перебування в зареєстрованому шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Натомість, в матеріалах справи наявна довідка Панфильської сільської ради Яготинського районного суду Київської області від 30 липня 2018 року, з якої вбачається, що відповідно до погосподарської книги за № 01891 рахується житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав 
ОСОБА_6 . Будинок побудований в 1988 році на земельній ділянці, яка була виділена 
ОСОБА_6 в установленому законом порядку.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У вересні 2019 року  ОСОБА_1  засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Яготинського районного суду Київської області 
від 02 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 
2019 року, в якій просить скасувати зазначені вище судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок, що розташований за адресою: 
АДРЕСА_2 , а тому в подружжя не могло виникнути право спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, оскільки ці обставини не підтвердженні жодними доказами.
 
Звертає увагу на те, що судами безпідставно вказано, що позивач не надала суду доказів, що спірний житловий будинок побудований нею під час перебування в шлюбі з ОСОБА_5 , посилаючись на довідку Панфильської сільської ради Яготинського районну Київської області від 30 липня 2018 року, оскільки зазначена вище довідка не може вважатись належним та допустимим доказом, адже не завірена належним чином.
 
Стверджує, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд натомість навів інші підстави для відмови в задоволенні позову, виходив з недоведеності позовних вимог, а суд першої інстанції посилався на чинне на час зведення житлового будинку законодавство. Тобто, суд першої інстанції встановив, що спірний житловий будинок будувався спільно родиною ОСОБА_7 та ОСОБА_1 для сина ОСОБА_6 , проте подружжю на праві власності належав інший житловий будинок, що виключає виникнення в них права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок. 
 
Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 14 серпня 2019 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 05 квітня 1966 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 
НОМЕР_1 . 
 
ОСОБА_6 є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті останнього спадкова справа не заводилась. ОСОБА_1 вважала себе такою, що прийняла спадщину, вступивши в управління спадковим майном.
 
Рішенням Виконавчого комітету Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області від 25 квітня 2008 року № 32 вирішено видати ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок 
АДРЕСА_1 .
 
25 квітня 2008 року Панфильською сільською радою Яготинського району Київської області ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою:  
АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, після смерті останнього до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись його дочка ОСОБА_4 та мати ОСОБА_1 .
 
Відповідно до довідок Панфилівської сільської ради Яготинського району Київської області від 30 липня 2018 року та 28 січня 2019 року вбачається, що в погосподарській книзі за 01891 рахується житловий будинок 
АДРЕСА_1 , що належав 
ОСОБА_6 . Будинок побудований в 1988 році. Земельна ділянка площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована за зазначеною вище адресою належала померлому ОСОБА_6 .

 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), в редакції чинній на час смерті ОСОБА_5 , майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Згідно з частиною першою статті 529 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) (тут і далі в редакції чинній на час смерті ОСОБА_5 ) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
 
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).
 
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Установивши, що спірний житловий будинок належав на праві особистої приватної власності ОСОБА_9 , зведений на виділеній останньому земельній ділянці, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки доказів того, що зазначений вище житловий будинок був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , позивачем не надано. Також, 
ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що оспорюваними нею рішенням органу місцевого самоврядування та свідоцтвом про право власності на спірний будинок, виданим на ім`я ОСОБА_6 , порушено її права чи законні інтереси.
 
Звертаючись до суду з зазначеним вище позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що спірний житловий будинок зведений нею та її чоловіком ОСОБА_7 під час їх перебування в зареєстрованому шлюбі, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважала, що на момент смерті ОСОБА_5 1/2 частини спірного будинку належала їй, а інша 1/2 частини житлового будинку увійшла до спадкової маси.
 
Разом з тим, як встановлено судами, після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. ОСОБА_1 вважала себе такою, що фактично прийняла спадщину, втупивши в управління спадковим майном.
 
Проте, доказів того, що позивач або її чоловік проживали в спірному житловому будинку до або на час смерті ОСОБА_5 , як і доказів будь-якого (володіння чи користування) права у позивача та її чоловіка на спірне нерухоме майно, матеріали справи не містять.
 
Доводи касаційної скарги про відсутність доказів, що подружжю ОСОБА_5 та 
ОСОБА_1 на праві власності належав інший житловий будинок, відхиляються судом касаційної інстанції, оскільки не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій. Незалежно від того, мало подружжя на праві власності інше майно чи ні, спірний житловий будинок не можна вважати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , оскільки доказів, які б підтверджували цей факт, матеріали справи не містять. Натомість належність житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 доведено відповідачем ОСОБА_4 , яка заперечувала проти вимог позивача.
 
Посилання заявника на те, що судами не враховано, що довідка Панфилівської сільської ради Яготинського району Київської області від 30 липня 2018 року не може вважатись належним та допустимим доказом, оскільки не завірена належним чином, також не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки позивачем зазначені в довідці обставини спростовані не були. 
 
Аргументи касаційної скарги про те, що довідки Панфилівської сільської ради Яготинського району Київської області не містять необхідної інформації з погосподарської книги, зокрема номеру запису про об`єкт нерухомого майна, спростовуються змістом довідки Панфилівської сільської ради Яготинського району Київської області від 30 липня 2018 року, відповідно до якої в погосподарській книзі рахується спірний житловий будинок за АДРЕСА_3 .
 
Доводи касаційної скарги про те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд змінив підстави для відмови в задоволенні позову, відхиляються Верховним Судом, оскільки апеляційний суд повністю погодився з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем виникнення в неї та її покійного чоловіка права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок, при цьому погодився й з посиланнями районного суду на норми чинного на час зведення спірного будинку законодавства.
 
Інші доводи заявника, що стосуються, зокрема, суті вирішення спору є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до непогодження позивачем з прийнятими судовими рішеннями, при цьому направленні на переоцінку доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик