справа № 753/22580/18                                                головуючий у суді І інстанції Рудюк О.Д.
провадження № 22-ц/824/703/2020            суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

     
  ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 червня 2020 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В.,  Нежури В.А., 	
 
з участю секретаря	  Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», поданою представником - Остащенко О.М., на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 на мотивувальну частину рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року та апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», поданою представником - Остащенко О.М . , на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/9408/82/60745. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав позичальнику ОСОБА_1 на умовах строкового та платного користування, грошові кошти в розмірі 772 650,00 грн. зі сплатою 13,50% річних строком до 17.07.2025 року. 31.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено Договір відступлення права, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами. 31.07.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами. Зазначає, що станом на 31.07.2017 року заборгованість за кредитним договором складає 651 726,07 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 491 445,90 грн., заборгованість по процентах - 160 280,17 грн.  Станом на день подання позову зобов`язання щодо повернення грошових коштів за кредитним договором порушено ОСОБА_1 та залишаються невиконаними, щомісячні ануїтетні платежі не здійснюються. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року в сумі 651 726,07 грн. та судовий збір в сумі 9 780,00 грн.
Рішенням  Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року в позові відмовлено.
04.11.2019 року відповідач звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначив, що в ході судового розгляду не вирішено питання, щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 18 900,00 грн.
Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 18 900 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок.
Не погодившись із  судовим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», через представника - Остащенко О.М., 27.11.2019 року подало апеляційну скаргу на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції  помилково  встановив, що  позивачем  пропущено строк  звернення до суду, тим самим  не в повному обсязі  дослідив докази та обставини справи  і вирішив спір. Вказав, що відповідно до  п. 7 Додаткової угоди № 7 від 19.07.2010 року сторони домовились, щодо всіх правовідносин, пов`язаних  з укладенням та виконанням  кредитного договору, застосовується  строк  позовної давності тривалістю у 70 років.
Не погодившись із судовим рішенням  ОСОБА_1 , 04.12.2019 року, також,  подав апеляційну скаргу на мотивувальну частину рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просив  скасувати мотивувальну частину рішення суду першої інстанції та ухвалити у відповідній частині нове. Зазначив, що всупереч нормам п.п. 2,3,6 п. 4 ч.1 ст. 265 ЦПК України мотивувальна частина судового рішення не містить оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи; обґрунтованих причин прийняття чи відхилення  певних доказів; норм права,  на які  посилалися сторони, які суд не  застосував, та мотиви  їх незастосування. 
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», через представника - Остащенко О.М., 18.12.2019 року подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права просило додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні  заяви  про стягнення  витрат на правову допомогу. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції в додатковому рішенні неналежним чином встановив  розмір витрат на правову  допомогу та не врахував, що спір у справ не є складним, не містить двозначних доказів чи обставин, які б потребували додаткового їх вивчення. Крім того, заява про стягнення  судових витрат подана після ухвалення судового рішення у справі. Про поважність причин, з яких відповідач не заявив про стягнення судових витрат до  закінчення судових  дебатів в заяві від 30.10.2019 р. не зазначено.  
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзивів на апеляційні скарги.
 
29.01.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року, згідно якого відповідач вважає  безпідставними  твердження позивача про те, що  суд першої інстанції  неналежним чином  встановив розмір та співмірність судових витрат. В матеріалах справи наявні  усі документи, що підтверджують розмір фактично понесених відповідачем витрат  на правову допомогу, вони були подані  заздалегідь та доступні  позивачеві для ознайомлення. На думку  відповідача, за відсутності  клопотання  позивача про зменшення  розміру витрат, суд, дотримуючись ст. 137 ЦПК України, дійшов правильного висновку  про повне відшкодування  витрат  на професійну правничу допомогу. 
 
18.02.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року, згідно якого відповідач вважає  безпідставними  твердження позивача про те, що  суд першої інстанції правильно  встановив невиконання відповідачем будь-яких зобов`язань на користь позивача, помилково застосував строки позовної давності. Вказує, що до ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» не перейшло  право вимоги за кредитним  договором, тому договір з ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» від 19.12.2019 року є також не укладеним. 
 
18.02.2020 року до суду надійшов відзив ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року, згідно якого просило апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Зазначає, що висновок доданий апелянтом виготовлений  в справі № 363/4918/15-ц, не містить  чітких  відповідей на поставлені запитання та не може заслуговувати на увагу  як преюдиційний  факт. Вказує, що зміна кредитора  у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги не обмежує цивільних прав учасників  спірних правовідносин, та не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін кредитного договору. Вважає, що апелянт  зловживає своїм правом на  судових захист  та  ухиляється   від виконання зобов`язань за кредитним  договором. 
 
В судовому засіданні  відповідач  просив його апеляційну скаргу задовольнити,  апеляційні скарги  позивача залишити без задоволення.
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.06.2020 року було замінено в справі позивача ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», відповідно до поданої заяви.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 014/9408/82/60745, відповідно до умов якого, Банк надав позичальнику ОСОБА_1 на умовах строкового та платного користування, грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 772 650,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та тарифів Банку зі сплатою 13,50% річних строком на 120 місяців до 17.07.2017 року  (т.1, а.с. 5-9).
 
19.07.2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 96-05/13/1106 до Кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, відповідно до якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення Кредиту, а саме дата остаточного погашення кредиту 17.07.2025 року, строк кредиту складає 214 місяців. Відповідно до п. 2.1 станом на дату укладання додаткової угоди фактична заборгованість позичальника за кредитним договором по сплаті суми Кредиту становить 560 171,25 грн. Відповідно до п. 2.4 Позичальник зобов`язується здійснити погашення заборгованості у майбутньому у складі щомісячних платежів відповідно до Графіка погашення Кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до Додаткової угоди (т.1, а.с. 10-15).
 
31.07.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами (т.1 ,а.с. 16-18).
 
Відповідно до п. 2.1 в порядку та на умовах, визначених договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених Кредитним договором (розрахунок заборгованості Боржника міститься в додатку № 2 до договору), а Новий кредитор набуває права Вимоги та сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються.
 
Відповідно до п. 3.1 Вартість Прав вимоги за цим Договором становить 20 100 грн. відповідно до п. 3.2 Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору вартість Прав вимоги в день підписання Договору шляхом переказу коштів на рахунок Первісного кредитора.
 
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, сторони засвідчили, що на дату відступлення прав вимоги 31.07.2017 року загальна сума заборгованості Боржника складає 651 726,07 грн. (т.1, а.с. 19).
 
31.07.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» укладено Договір відступлення права, відповідно до умов якого останній став єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року і всіх прав вимоги за забезпечувальними договорами (т.1, а.с. 25-27).
 
Відповідно до п. 2.1 в порядку та на умовах, визначених договором, Первісний кредитор відступає за плату Новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених Кредитним договором (розрахунок заборгованості Боржника міститься в додатку № 2 до договору), а Новий кредитор набуває права Вимоги та сплачує Первісному кредитору вартість Прав вимоги, що відступаються.
 
Відповідно до п. 3.1 Вартість Прав вимоги за цим Договором становить 20 100 грн. відповідно до п. 3.2 Новий кредитор зобов`язується сплатити Первісному кредитору вартість Прав вимоги в день підписання Договору шляхом переказу коштів на рахунок Первісного кредитора.
 
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року, сторони засвідчили, що на дату відступлення прав вимоги 31.07.2017 року загальна сума заборгованості Боржника складає 651 726,07 грн. (т.1, а.с. 28).
 
На виконання п. 5.1. Договору про відступлення права вимоги сторони підписали акт приймання-передачі документації, згідно якого Новий кредитор передав, а Новий кредитор прийняв оригінал кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , оригінал Додаткової угоди № 96-05/13/1106 до Кредитного договору № 014/9408/82/60745 від 17.09.2007 року укладеної між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .. Разом з підписанням цього Акту Новий кредитор засвідчує, що отримана документація відповідає умовам Договору відступлення права вимоги від 31.07.2017 року є повною та достатньою для реалізації Новим кредитором отриманих прав вимоги (т.1, а.с. 29).
 
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 15.08.2015 року вимогу боржнику про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів протягом 60 календарних днів з дати надіслання цього повідомлення. З позовом ТОВ «ФК «Авістар» звернулося до суду 16.11.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду.
 
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
 
Відступлення права вимоги за своєю правовою суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним. Змістом договору передбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов`язання зі збереженням решти елементів зобов`язальних правовідносин за плату, і не передбачається надання послуг із фінансування під відступлення права грошової вимоги.
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
 
Згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором. 
 
Згідно п. 2.2. Договору про відступлення права вимоги від 31.07.2017 року укладений між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» в дату відступлення Прав вимоги Первісний кредитор вважається таким, що відступив, а Новий кредитор таким, що набув Права вимоги до Боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за кредитним договором.
 
Тому вірним є висновок суду першої інстанції, що ТОВ «Авістар» набуває прав грошових вимог за цим кредитним договором, включаючи право вимагати від боржника належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за Кредитним договором.
 
Колегія суддів критично оцінює  посилання апелянта ОСОБА_1 щодо не визнання укладеними  договорів  відступлення права вимоги, оскільки предметом спору є  стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічного позову відповідачем пред`явлено не було. 
 
На виконання п. 2.5 Договору відступлення права вимоги, згідно вимог ст.ст. 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача, зазначену в кредитному договорі, рекомендованою кореспонденцією через відділення Укрпошти від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та вказані реквізити за якими необхідно здійснювати платежі, а саме отримувачу ТОВ «Фінансова компанія Авістар» (т. 1, а.с. 159-160).
 
Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах передбачених Договором.
 
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, вказана заборгованість по кредитному договору залишається несплаченою відповідачем до теперішнього часу, незважаючи на повідомлення про факт виникнення заборгованості та про відступлення права грошової вимоги.
 
Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс1 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
 
При умові, що Відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким Відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки Попереднього кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним відповідно до вимог статті 516 ЦК України.
 
У зв`язку з цим, колегією суддів розцінюються критично пояснення відповідача щодо погашення кредиту у повному розмірі, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цих обставин ним надано не було.
 
Судом першої інстанції встановлено, що всупереч умовам Кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення Позивачу права грошової вимоги до Відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Авістар», доказів протилежного суду не надав.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Отже, колегією суддів встановлено, що будь-який належних та допустимих доказів на виконання своїх зобов`язань відповідачем перед кредитором, як первісним так і новими, не надано. 
 
Доводи відповідача про відсутність доказів оплати за договором відступлення права вимоги, щодо відсутності права наступного відступлення права грошової вимоги, відсутності передачі документації за кредитним договором Новому кредитору, а також недоведеність належними та допустимими доказами факту надання кредитних коштів та як наслідок наявність заборгованості за кредитним договором є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються матеріалами справи.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  і не може бути змінена з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Що ж до апеляційних скарг позивача, то колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
 
 За кредитним договором та Додатковою угодою строк кредитування визначений сторонами до 17.07.2025 року. Однак, 15.08.2015 року кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скористався своїм правом та направив вимогу про дострокове виконання зобов`язань відповідачу ОСОБА_1 , з визначенням строку 60 календарних днів здійснити дострокове погашення Кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені (т.1, а.с. 89).
 
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у досудовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12).
 
Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц зазначив, що після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.
 
Судом встановлено, що відповідачем заявлено про пропуск строку позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
 
При цьому, як визначено у статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) існуючого між сторонами договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.
 
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
 
Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.
 
У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 15.08.2015 року вимогу боржнику про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів, про що зазначив відповідач у відзиві на позов, що підтверджується копією зазначеної вимоги банку (а.с. 89) про дострокове виконання зобов`язань позичальника в повному обсязі протягом 60 календарних днів з дати надіслання цього повідомлення.
 
З даним позовом ТОВ «ФК «Авістар» звернулося до суду, згідно штампу на поштовому конверті, 16.11.2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, передбаченого для даних правовідносин.
 
Згідно зі статтею 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вірним є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду.
 
Відповідно до правової  позиція ВСУ від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
 
За таких обставин доводи апелянтів про неправомірне застосування судом першої інстанції строків позовної давності є необґрунтованими та безпідставними, оскільки у даній справі   перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов, тобто 15.10.2015 року (61 день з 15.08.2015 року), а відповідно з позовом позивач звернувся 16.11.2018 року, тобто з пропуском визначеного законом строк який скінчився 15.10.2018 року.
 
Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо передбаченого умовами додаткової угоди строку позовної давності у 70 років, то колегія суддів розцінює їх критично і до уваги не приймає, виходячи з наступного.
 
          Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.і ст.259 ЦК). Згідно із чч.1, 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм умова надання споживчого кредиту віцдповідачу, п.7 яким установлено позовну давність тривалістю в 70 років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі умови не містять визначення щодо збільшення такого строку. З умов основного кредитного договору від 17.09.2007 року вбачається (п.12.5), що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього Договору, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Натомість у пункті 7 додаткової угоди від 19 липня 2010 року вказано, що сторони домовилися, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням Кредитного договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у 70 років. При цьому, будь якого погодження, щодо збільшення позовної давності сторонами з трьох років до семидесяти років, додаткова угода не містить. Судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме умови збільшення розумів позичальник, підписуючи додаткову угоду, а також те, що умови містили, саме збільшений строк позовної давності в момент підписання цієї угоди, оскільки таке визначення пункт 7 Додаткової угоди не містить.
Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу відповідачем надано акт приймання-передачі надання послуг від 11.06.2019 року (т. 1, а.с. 130), укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Мікайиловим Р.Р. на загальну суму 37 800 грн., копію платіжного доручення від 11.06.2019 року про сплату останнім на рахунок ОСОБА_3 18 900грн. (т. 1, а.с. 133).
 
За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції, що  відповідач підтвердив належними та допустимими доказами витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду цивільної справи за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Авістар» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Колегія суддів критично оцінює доводи позивача про відсутність можливості ознайомлення із судовими витратами відповідача та звернутися з клопотання про  зменшення розміру витрат на правову допомогу, оскільки  відповідачем ще 11.06.2019 року  було подано клопотання про розподіл судових витрат, і позивач мав можливість ознайомитись з ним та надати відповідні заперечення. 
 
Крім того,  представником позивача -  ОСОБА_3 , 15.04.2019 року направлено до суду  заяву про залишення  позовної заяви без руху, до якої надано договір про надання правової допомоги та  додаток до договору, що містить розмір гонорару та порядок  сплати.
 
Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що післі 11.06.2019 року позивач приймав участь у розгляді справи, неодноразово подавав до суду письмові пояснення, заяви та клопотання з процесуальних питань, однак не ставив питання про зменшення судових витрат, заявлених відповідачем.
 
А відтак, додаткове рішення суду  першої інстанції про стягнення з  позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу відповідає вимогам статті 141 ЦПК України,  є обґрунтованим та законним.
 
Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційних скарг, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладені в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
                                                   
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», подану представником - Остащенко О.М., на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року  залишити без задоволення. 
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на мотивувальну частину рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року  залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар», поданою представником - Остащенко О.М . , на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року  та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 листопада 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

 
Судді:                                                                                                            С.В. Лівінський 

 
                                                                                                                         В.А. Нежура