Ухвала
 
04 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 229/7493/19
провадження № 61-12893ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем до липня 2017 року, звільнена згідно із статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за власним бажанням. При звільненні відповідач не здійснив повний розрахунок.
 
Позивач просила стягнути із відповідача на її користь такі суми: заборгованість із заробітної плати за період із серпня 2016 року по жовтень 2016 року в розмірі 13 801,19 грн; заборгованість із заробітної плати за період із 01 березня 2017 року по 05 липня 2017 року в розмірі 23 010,74 грн (в тому числі заборгованість із заробітної плати - 14 044,79 грн, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку - 8 965,95 грн); середній заробіток за час затримки розрахунку у порядку статті 117 КЗпП України у розмірі 229 000,56 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період із березня 2017 року по листопад 2019  року на нараховану до виплати заробітну плату за період березень-липень 2017  року у сумі 4 434,86 грн та за період із вересня 2016 року по листопад 2019 року на нараховану до виплати заробітну плату за серпень-жовтень 2016 року у розмірі 4 084,06 грн; суму винагороди за підсумками роботи за грудень 2016 року у розмірі 2 547,83 грн, а всього 276 879,24 грн із наступним утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів та донарахувати по день фактичного розрахунку.
 
Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 06 квітня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період із серпня 2016 року по вересень 2016  року включно у сумі 10 381,20 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів за вересень 2016 року у розмірі 3 173,22 грн, заборгованість із заробітної плати за період із 16 березня 2017 року по 05 липня 2017 року в сумі 22 996,32 грн, компенсацію втрати частини грошових доходів за період із 16 березня 2017 року по 05 липня 2017 року у розмірі 4 203,79 грн. У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, посилаючись на статтю 21 Закону України «Про оплату праці», статті 115, 116 КЗпП  України, виходив із того, що зі сторони відповідача має місце порушення строків виплати заробітної плати позивача, у зв`язку із чим утворилася  заборгованість із заробітної плати та оплаті за час простою за березень-липень 2017  року.
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задоволено. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 06 квітня 2020 року у частині стягнення із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованості із заробітної плати за період із 16 березня по 05 липня 2017 року у сумі 22 996,32 грн та компенсації втрати частини грошових доходів за період із 16  березня по 05 липня 2017 року у розмірі 4 203,79 грн скасовано, у частині розподілу судових витрат змінено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості із заробітної плати за період із 16 березня по 05 липня 2017  року у сумі 22 996,32 грн та компенсації втрати частини грошових доходів за період із 16 березня по 05 липня 2017 року у розмірі 4 203,79 грн відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачем у справі не надано документів, що підтверджують виконання ним службових обов`язків, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період, а також відомостей щодо тарифної ставки, виходячи із якої повинна обраховуватись заробітна плата. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами та суперечить інформації, яка наявна у матеріалах справи.
 
Крім того, на момент звільнення позивача існували обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, відповідач об`єктивно, із незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені трудовим законодавством при звільненні працівника.
 
28 серпня 2020 року ОСОБА_1  звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Донецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення 276 879,24 грн, що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (525 500,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України постанова Донецького апеляційного суду від 09 серпня 2020 року не підлягає касаційному оскарженню.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від  07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Враховуючи те, що касаційну скаргу подано на судове рішення у справі, що не підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у цій справі підлягає касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик