КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                                                                                                                             
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4352/2020                 
                                                                                                     справа № 759/16502/18                                                    
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
 16 липня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:
            Суддя - доповідач:      Андрієнко А.М.
            Суддів:                          Соколової В.В.
                                                  Поліщук Н.В.
            При секретарі             Дроздовій Ж.В.
 
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, постановленого суддею  Луценком О.М. 25 листопада 2019 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва, постановленого суддею  Луценком О.М. 25 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, неустойки та відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,
У С Т А Н О В И Л А :
У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, неустойки та відшкодування моральної шкоди. 
На обґрунтування позовних вимог вказувала, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . 
01.07.2017 між сторонами був укладений договір оренди нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 надала ОСОБА_3 в користування належну їй на праві власності квартиру разом із меблями, устаткуванням та обладнанням, що знаходиться в приміщенні згідно акту прийому-передачі №1 до Договору №01/07 оренди нерухомого майна (квартири) від 01.07.2017. 
Вказувала, що розмір орендної плати складав 1100,00 доларів США або 29000,00 грн на місяць. 
Відповідач додатково сплачував вартість комунальних послуг, використаної ним холодної та гарячої води, електроенергії, опалення, телекомунікаційних послуг, інтернету тощо. 
Зазначала, що строк дії договору становив 1 рік з 01.07.2017 по 01.07.2018. В подальшому строк дії договору було продовжено ще на рік на підставі п. 5.2 Договору.
Звертала увагу суду на те, що позивач свої зобов?язання за договором виконала, надавши відповідачу приміщення на умовах, передбачених договором, проте відповідач свої зобов?язання за договором не виконав, протягом літа 2018 року не сплачував орендні платежі та комунальні послуги, внаслідок чого станом на 01.09.2018 утворилась заборгованість зі сплати орендних платежів у розмірі 87 000,00 грн, з оплати комунальних послуг у розмірі 5 800,00 грн. 
01.09.2018 позивач вручила відповідачу письмове повідомлення про припинення договору з вимогою звільнити приміщення у строк до 05.09.2018 та передати приміщення і майно, що входить до його складу, в належному стані. Проте жодних дій, спрямованих на виконання зазначених у повідомленні , відповідачем здійснено не було. 
07.09.2018 на адресу відповідача, зазначену у договорі, та на адресу орендованого приміщення поштою надіслано повідомлення про дострокове припинення дії договору. Відповідач лише 24.09.2018 звільнив орендоване приміщення. 
Під час обстеження було виявлено пошкодження майна та недостачу речей. 
За наведених обставин, просила суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті орендних платежів за червень, липень, серпень 2018 року в розмірі 87 000,00 грн, заборгованість по сплаті комунальних платежів за 2 місці в розмірі 5800,00 грн, заборгованість по сплаті комунальних платежів за період з 01.09.2018 по 24.09.2018 в розмірі 1639,59 грн, неустойку за користування приміщенням в період 05.09.2018 по 24.09.2018 в розмірі 38 666,80 грн, послуги за прибирання приміщення в розмірі 3000,00 грн; інфляційні втрати в розмірі 179,00 грн, 3% річних в розмірі 726,99 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.
26.03.2019 відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди.
На обґрунтування зустрічних позовних вимог вказував, що п. 4.1 Договору сума в гривнях підлягає коригуванню один раз в чотири місяці і коригується відповідно до значення комерційного курсу продажу долара США на момент розрахунку. Проте сторонами договору не визначено, яким чином буде визначатися комерційний курс продажу долара США. 
Вказував, що відповідач намагався домовитися з позивачем щодо часткової сплати за оренду в квартирі в іноземній валюті, оскільки в нього не було достатніх коштів. Проте ОСОБА_2 категорично відмовилась. 
Зазначав, що сторони під час укладення договору домовлялися, що плата буде лише в доларах США, а тому зазначили 29000,00 грн - сума, яка не є остаточною та підлягає коригуванню. 
Звертав увагу суду, що сторони так і не домовилися щодо сплати за оренду приміщення в гривні. У Декреті Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 №15-93 (чинному на дату укладення Договору) встановлено режим здійснення валютних операцій та території України. Статтею 7 Декрету визначено, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки. Таким чином, засіб платежу, встановлення ціни у Договорі в іноземній валюті, розрахунки сторін договору в іноземній валюті та визначення грошового еквіваленту зобов?язання в іноземній валюті не є тотожними поняттями. Отже, зобов?язання за договором були виражені в іноземній валюті, а не в грошовій одиниці України - гривні, що не відповідає вимогам ст. 524 ЦК України. Враховуючи те, що засіб платежу та встановлення ціни у Договорі було визначено в іноземній валюті без визначення грошового еквіваленту, а тому договір оренди нерухомого майна №01/07 від 01.07.2017 є недійсним.
         Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, неустойки та відшкодування моральної шкоди відмовлено.
        У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи. 
На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд необґрунтовано дійшов висновку в оскаржуваному рішенні щодо начебто не продовження строку дії договору оренди на новий строк та закінчення строку його дії 01.07.2018 року, оскільки ці обставини були визнані сторонами в письмових заявах по суті справи. Навіть, якщо припустити правильність висновку суду, що договір дійсно не був пролонгований на новий термін, то при прямому підтвердженні відповідачем у відзиві на позовну заяву факту користування останнім квартирою до вересня 2018 включно, суд мав би стягнути з відповідача неустойку за час прострочення повернення позивачу орендованої квартири.
Зазначає, що позивач надала суду докази активних дій зі свого боку в вересні 2018 року, направлених на дострокове припинення договору оренди №01/07 від 01.07.2017, що полягали і в особистому врученні 01.09.2018 відповідачу письмової вимоги про звільнення приміщення та сплати заборгованості, так і направлення поштою аналогічних письмових повідомлень за всіма відомими позивачу адресами місця проживання/реєстрації відповідача, а також звернення до правоохоронних органів із заявою щодо вжиття заходів реагування по попередженню вчинення відповідачем кримінального правопорушення пов`язаного із неповерненням квартири та майна, що передавалося в оренду; створення комісії, за участю якої відбувався вимушений демонтаж замка вхідних дверей в квартиру, встановленого відповідачем, та складання відповідного акту. Але суд не врахував цих обставини та не надав їм належної оцінки.
Не погодившись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 , в свою чергу, звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин справи. 
На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що весь цей час ОСОБА_3 сплачувалась орендна плата в доларах США, за виключенням комунальних послуг. Проте, коли у відповідача не було можливості сплатити 1100,00 дол. США, ОСОБА_2 запропонувала йому заплатити 29 000,00 грн, за оренду приміщення, посилаючись на пункт 4.1. Договору.
Проте у п. 4.1. Договору, сума у гривнях підлягає коригуванню один раз в чотири місяці, і коригується відповідно до значення комерційного курсу продажу долару США на момент розрахунку, але яким чином буде визначатися комерційний курс продажу долару США сторонами не було визначено.
Натомість, суд першої інстанції, дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов договору оренди, що не відповідає обставинам справи.
 Представник позивача в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник відповідача також просив задовольнити апеляційну скаргу із підстав, що викладені в ній.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що  апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 19.01.2004 (а.с. 9).
Між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) був укладений договір №01/07 оренди нерухомого майна від 01.07.2017, відповідно до якого орендодавець надав орендарю в оренду нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , що належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності. Загальний строк оренди приміщення становить 1 рік, з 01.07.2017 по 01.07.2018 (а.с. 10-13).
Відповідно до акту прийому-передачі №1 до договору №01/07 оренди нерухомого майна (квартири) від 01.07.17 від 05.07.2017 орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв.м., меблі, устаткування та обладнання, що в ньому знаходяться; орендодавець засвідчив про погодження надходження орендної плати за перший місяць та гарантійної суми, згідно договору оренди (а.с. 14-16).
Як убачається із  матеріалів справи,  ОСОБА_2 на ім?я ОСОБА_3 було направлено вимогу від 01.09.2018, відповідно до якої, позивач просила звільнити приміщення у строк до 05.09.2018 та передати приміщення та майно, що входить до його складу в належному стані, а також, сплатити заборгованість за орендною платою у сумі 87000,00 грн, відшкодувати вартість комунальних послуг з утримання приміщення та прибудинкової території в сумі 1762,00 грн, відшкодувати вартість спожитих комунальних послуг (електроенергія, холодне та гаряче водопостачання) згідно із даними лічильників станом на 01.09.18 та телекомунікаційних послуг в сумі 4038,00 грн негайно (а.с. 17-18).
Крім того, ОСОБА_2 07.09.2018 складено на ім?я ОСОБА_3 повідомлення про дострокове припинення дії Договору оренди №01/07 від 01.07.2017 на підставі п. 5.3. Договору оренди та ст. 611, 615 ЦК України. Згідно якого позивач повідомляє, що станом на 05.09.2018 відповідач має 3-х місячну заборгованість по орендній платі за квартиру (неоплачені орендні платежі за червень, липень, серпень 2018 року) та повідомляє про дострокове припинення договору оренди №01/07 від 01.07.2017 на підставі п. 5.3 Договору оренди. (а.с. 19-20).
Як убачається із службових чеків та опису вкладень «Укрпошта» вищевказане повідомлення направлено ОСОБА_3 на дві адреси: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (а.с. 21-22).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на ім?я дільничного офіцера поліції Оболонського УП ГУ НП у м. Києві Боровщука В.Д. направлено заяву про вжиття заходів реагування по попередженню вчинення кримінального правопорушення від 06.09.2018, шляхом проведення перевірки заявлених відомостей та здійснення попереджувальних заходів щодо недопущення в подальшому злочинних дій з боку громадянина ОСОБА_3 по відношенню до позивача та її майна, а також, просила забезпечити їй право на проживання в належній їй на праві власності квартирі (а.с. 23).
24.09.2018 складено акт в присутності сусідів, про те, що в їх присутності за згодою власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 було демонтовано замок у вхідних дверях  зазначеної квартири, який був встановлений колишнім орендарем ОСОБА_3 .
Крім того, під час огляду квартири було встановлено наступні пошкодження та недостачу речей, зокрема, розбите скло у вбудованих дверях - перегородці, яка веде до ванної кімнати; пошкоджені регулятори кухонної плити; пошкоджено шкіряну оббивку на дивані у кухні; пошкоджені та сильно забруднені пуф та крісло у вітальні; зникла підставка - ложемент для столових приборів на кухні у ящику; зламаний пульт для телевізора (а.с. 24).
Відповідно до договору робіт №12102018 від 12.10.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , останній зобов?язався виконати роботи з генерального прибирання об?єкту нерухомості - квартири АДРЕСА_1 . Винагорода виконавцю становить 3000,00 грн. (а.с. 52).
Правовідносини щодо найму (оренди) житла регулюються главою 59 Цивільного кодексу України.
За договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов?язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату (ч. 1 ст. 810 ЦК України).
Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч. 1 ст. 812 ЦК України).
Сторонами  у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (ч. 1 ст. 813 ЦК України).
Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 820 ЦК України).
Договір найму житла укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 821 ЦК України).
Зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Боржник зобов?язаний виконати свій обов?язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов?язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.
Як убачається із п. 1.3 Договору оренди нерухомого майна (квартири) №01/07 від 01 липня 2017 року строк дії, загальний строк оренди приміщення становить 1 рік - з 01 липня 2017 року по 01 липня 2018 року.
Пунктом 1.6 Договору встановлено, що після закінчення встановленого терміну оренди Орендар має переважне право перед усіма іншими фізичними або юридичними особами на продовження строку дії цього договору, але кінцеве рішення щодо подовження дії договору, приймає Орендодавець, на свій особистий розсуд.
Як убачається із пункту 5.2 Договору оренди нерухомого майна (квартири) №01/07 від 01 липня 2017 року, при належному виконанні умов договору даний договір за усною домовленістю сторін пролонгується ще на один рік.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не надано належних та допустимих доказів того, що ними було досягнуто усної домовленості щодо пролонгації договору оренди. Крім того, судом не встановлено факту належного виконання умов договору оренди орендарем. У зв?язку із цим, суд дійшов висновку про те, що строк дії договору оренди нерухомого майна (квартири) №01/07 від 01.07.2017 закінчився 01.07.2018.
Проте колегія суддів не повністю погоджується із таким висновком суду, з огляду на наступне.
Як убачається із розрахованої позивачем суми заборгованості за договором оренди, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь 147 012,38 грн з яких: 87000,00 грн - заборгованості по сплаті орендних платежів за червень, липень, серпень 2018 року; 5800,00 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за 2 місяці; 1639,59 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за період з 01.09.2018 по 24.09.2018; 38666,80 грн - неустойки за користування приміщенням в період з 05.09.2018 по 24.09.2018; 3000,00 грн - за послуги з прибирання приміщення; 179,00 грн - інфляційних втрат; 726,99 грн - трьох відсотків річних; 10 000,00 грн - моральної шкоди.
Зобов?язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов?язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов?язку відповідно до ч. 1, 2, ст. 509 ЦК України.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов?язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Судом встановлено, що відповідач за основним позовом не заперечує ту обставину, що він користувався спірною квартирою до 24 вересня 2018 року.
За таких обставин колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню   плата за користування спірною квартирою, яка перебувала в оренді у відповідача, та  плата за фактично використані комунальні послуги за період до 24 вересня 2018 року включно. Сам відповідач не спростував суму заборгованості за оренду квартири в розмірі 87000,00 грн - заборгованості по сплаті орендних платежів за червень, липень, серпень 2018 року та 5800,00 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за 2 місяці; 1639,59 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за період з 01.09.2018 по 24.09.2018року, а тому суд вважає, що зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до п.3.12 Договору  по закінченню оренди Орендар, за власний рахунок, виконує генеральне прибирання  квартири або сплачує за відповідне прибирання  стороннім службам клінінгу.
Судом встановлено, не оспорюється ця обставина відповідачем, що в цій частині договір виконаний відповідачем не був, а тому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає сплаті 3000 гривень за прибирання квартири , які позивач сплатила на підставі Договору робіт № 12102018 від 12.10.2018 року ( ас.52).
Позивач на підставі ст..785 ч.2  ЦК України просила стягнути з відповідача неустойку за користування приміщенням в розмірі 38 666, 80 гривень.
Однак, найм(оренда) житла  регулюється главою 59 Цивільного кодексу України і не передбачає сплати неустойки, не передбачена така сплата і Договором найму, укладеним сторонами, а тому в цій частині колегія суддів вважає. Що в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено.
Відповідно до ст.625  ч.2 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки валюта зобов`язання  визначена сторонами у доларах США, то колегія суддів не стягує інфляційні втрати, так як інфляція не поширюється на іноземну валюту. До стягнення підлягає лише 3% річних у розмірі 726, 99 гривень.
З урахуванням зазначеного колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості, яка складається з: 87 000,00 грн заборгованості по сплаті орендних платежів за червень, липень, серпень 2018 року; 5800,00 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за 2 місяці; 1639,59 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за період з 01.09.2018 по 24.09.2018;   726,99 грн - трьох відсотків річних, а всього 95165, 99 гривень.
Крім того, представник позивача просив стягнути судові витрати, а саме судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 3675 гривень 30 копійок та 40 800 гривень за надання правничої допомоги.
      Відповідно до ч.4. ст.. 137 ЦПК України Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
         Оскільки стороною відповідача не заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів вважає, що вимоги щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню.
            Як убачається із матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи понесену моральну шкоду вказувала, що у зв`язку із неправомірною поведінкою відповідача, пов?язаною з відмовою звільнити приміщення, а також внаслідок пошкодження майна, належного позивачу, остання зазнала значних душевних страждань, які проявлялись у порушенні сталих умов життєдіяльності, яку позивач оцінює у 10000,00 грн.
Вирішуючи спір у цій частині, колегія суддів вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди повинно бути відмовлено, так як позивач отримує сатисфакцію шляхом стягнення всіх понесених витрат при вирішенні  спору.  
Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , колегія суддів прийшла до висновку, що  апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частинами першою, третьою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до  статті 6, частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні іноземної валюти (ст. 99 Конституції України).
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов?язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України).
Грошове зобов?язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов?язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом (ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України).
Таким чином, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов?язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов?язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов?язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.
Так, пунктом 4.1. Договору визначено, що розмір плати за користування Приміщенням складає 1100 доларів США або 29000,00 гривень на місяць.
Тобто зобов`язання за договором визначено у гривніта зазначено еквівалент у іноземній валюті, що не заборонено нормами ЦК України.
Частина перша статті 632 ЦК України надає право встановлювати ціну в договорі за домовленістю сторін та можливість включення в договори умови про порядок і підстави зміни ціни під час виконання договору.
Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов?язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобов?язань в іноземній валюті. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи відповідача про те, що сторони так і не домовилися щодо сплати за оренду в гривні не відповідає дійсності, оскільки в п. 4.1. Договору сторони домовились про вартість оренди в гривні складатиме 29 000,00 грн.
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (частина перша статті 632 ЦК України).
Так, коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні щодо долара США), прямо не заборонена та не суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо свободи договору (стаття 627 ЦК України) та вільного встановлення у договорі ціни як його умови (стаття 632 ЦК України). 
Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24.01.2019 по справі №755/21165/15-ц.
Той факт, що сторони за період оренди не проводили коригування вартості в гривні, як це передбачено договором не може свідчити про відсутність домовленості сторін про розмір оплати. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку , що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині основного позову з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 , а в   частині зустрічних позовних вимог  рішення повинно бути залишене  без змін.
 
Керуючись ст.  367, 374, 376, 375  ЦПК України колегія суддів, 
 
                                                               ПОСТАНОВИЛА:
            
Апеляційну скаргу   ОСОБА_3 залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року в частині основного позову скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, неустойки та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
           Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 87 000,00 грн заборгованості по сплаті орендних платежів за червень, липень, серпень 2018 року; 5800,00 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за 2 місяці; 1639,59 грн - заборгованості по сплаті комунальних платежів за період з 01.09.2018 по 24.09.2018;   726,99 грн - трьох відсотків річних, а всього 95165, 99 гривень, а також судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 3675 гривень 30 копійок та 40 800 гривень за надання правничої допомоги.
 
В решті рішення залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду  протягом  тридцяти днів з  дня  складення  повного  судового рішення.
        
Повний текст постанови виготовлено  21 липня  2020 року.

 
Суддя - доповідач:

          Судді: