ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/626/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №702/1001/18 Категорія: 301030300 	Мазай Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
секретар Торопенко Н.М.

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна;
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок, - 
в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 04 лютого 1978 року Нараївською сільською радою Гайсинського району Вінницької області зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_3 . Шлюбні відносини в них з чоловіком не припинились і тоді, коли у 1981 році шлюб між ними було розірвано, оскільки саме у цей період ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі. 
За час подружнього з ОСОБА_3 життя, у 1994 році, ними спільно на місці придбаного за спільні кошти у грудні 1988 року за договором купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 збудовано новий житловий будинок загальною площею 89 кв.м та житловою площею 54,9 кв.м. У спільно збудованому з ОСОБА_3 житловому будинку вона проживала постійно з часу його створення і жодних підстав вважати, що вона його може втратити в неї не виникало. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_3 помер. 
У зв`язку з тим, що вона та їх із покійним чоловіком старший син  ОСОБА_4  відмовились приймати спадщину після смерті  ОСОБА_3 , спадщину після його смерті прийняв відповідач  ОСОБА_2 . До складу спадщини увійшло і право на 1/2 частку у праві приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Після смерті її чоловіка вона та відповідач продовжували проживати у будинку АДРЕСА_1 і жодних сумнів у тому, що її право власника після смерті чоловіка порушується у неї не виникало.
Позивачка вказує, що протиправні фізичні дії відповідача та його дружини щодо неї стали підставою для її звернення до органів місцевого самоврядування та державної виконавчої влади, в ході яких вона дізналась, що 18.07.2011 приватний нотаріус Монастирищенського районного нотаріального округу Горбунова М.І. видала відповідачу свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що у праві власності на спадкове майно її, як другому із подружжя, належала 1/2 частка. 
ОСОБА_1 вважає, що видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 порушено її право на частку у праві власності на вказаний об`єкт нерухомості, що є підставою для звернення з позовом до суду. 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2088 від 18 липня 2011 року, видане приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбуновою М.І. та зареєстроване в реєстрі за № 8796144, на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на вказаний житловий будинок.
Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 2088 від 18 липня 2011 року, видане приватним нотаріусом Монастирищенського районного нотаріального округу Черкаської області Горбуновою М.І. на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстроване в реєстрі за № 8796144.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
В апеляційній скарзі вказує, що позивачем не оскаржено свідоцтво про право на спадщину в частині надвірних будівель і споруд, 1/2 частка житлового будинку в загальному об?ємі права власності на 100 % житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами не визначена, тому таке рішення не може бути зареєстроване реєстратором та є не виконуваним.
Зазначає, що провадження у справі відкрите за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, оскільки у ній не вказано ціну позову, докази, якими підтверджуються обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, позивачкою не надано свідоцтво про шлюб з ОСОБА_3 , укладений повторно.
Зазначає, що обставини набуття позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку за рахунок спільної праці та за спільні кошти подружжя позивачки з ОСОБА_3 , суд обґрунтував доказами, якими позовні вимоги у позовній заяві не обґрунтовувались, а саме: погосподарськими книгами за 1996-2000 роки, поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . При цьому суд не надав оцінки фактичним обставинам та поясненням відповідача, про те, що житловий будинок старої забудови придбаний його батьком ІНФОРМАЦІЯ_3 , коли останній не перебував у шлюбі з позивачкою. На місці знесеного будинку старої забудови батько позивача почав будівництво нового та згідно технічного паспорта житловий будинок і надвірні споруди побудовані у 1989 році. У цей час позивачка ОСОБА_1 проживала в с. Леухи, Іллінецького району Вінницької області. Вважає, що докази про участь ОСОБА_1 у будівництві житлового будинку та господарських споруд працею та коштами відсутні.
Крім того, вказує, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки він повинен обчислюватись із 30 листопада 2010 року, з наступного дня після смерті спадкодавця ОСОБА_3 
19 березня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Барської Т.М., в якому вказано, що посилання скаржника на інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об?єктів нерухомого майна є недоречним, оскільки вказана інструкція не регулює спірні правовідносини.
Зазначає, що питання відповідності позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України вирішено судом на стадії відкриття провадження у справі і чинний процесуальний закон не наділяє апеляційний суд на стадії перегляду рішення по суті спору вирішувати ці питання.
Представник позивача вказує, що нею помилково не приєднано до позовної заяви Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , укладений 28 липня 1991 року, тому просить апеляційний суд прийняти вказаний документ.
Зазначає, що виступаючи із вступним словом відповідач ОСОБА_2 визнав наведені позивачем обставини і підтвердив, що будівництво спірного житлового будинку розпочате у 1991 році, а проживати до нього сім?я перебралась у 1994 році, а також те, що і на час розгляду справи в суді речі позивачки знаходяться у будинку АДРЕСА_1 .
Також представник позивача вказує, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вірно встановив, що про порушення свого права власника ОСОБА_1 дізналась у вересні 2018 року після застосування щодо неї насильства та недопущення до житла шляхом зміни замка на вхідних дверях. Існування вказаних обставин визнав і відповідач ОСОБА_2 , який пояснив, що ОСОБА_1 проживала у спірному житлі постійно до вересня 2018 року. Доказів іншого перебігу строку позовної давності суду не надано.
Враховуючи наведене, представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи учасники справи в судове засідання не з`явились, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Скаржник ОСОБА_2 надіслав на адресу суду заяву від 30 липня 2020 року про перенесення судового засідання у зв`язку з продовженням строку карантину до 31 серпня 2020 року. 
Судова колегія враховує, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" зі змінами та доповненнями, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31 серпня 2020 на всій території України встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Києві). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
В той же час судова колегія звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
У своєму клопотанні ОСОБА_2 не вказує, яким чином обмеження, встановлені у зв`язку з карантином, впливають на неможливість скаржника прибути в судове засідання.
Крім того, ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19 березня 2020 року за клопотанням ОСОБА_2 було доручено Монастирищенському районному суду Черкаської області проведення судових засідань у даній справі у режимі відеоконференції.
Враховуючи наведене та неодноразові відкладення судових засідань за клопотаннями ОСОБА_2 , з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності скаржника ОСОБА_2 .
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
28 грудня 1988 року був укладений договір купівлі-продажу глиняного жилого будинку під дахом з черепиці, який належав сільській Раді та розташований на земельній ділянці присадибних земель колгоспу ім.. Лен. комсомолу. Договір укладений між головою виконкому Сатанівської сільської Ради та представником дрібнооптової бази ОСОБА_3 , жителя с. Сатанівка, який купляє цей будинок з виплатою дрібнооптовій базі. (т. 1 а.с. 107). Всі витрати за складання та оформлення Договору здійснила Дрібнооптова база.
Згідно із записами погосподарської книги Сатанівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області № 3 за 1986-1990 та 1996-2000 роки на території домоволодіння АДРЕСА_1 обліковувались житлові будинки 1941 року побудови та 1994 року побудови (особові рахунки № 229 та № 196 відповідно) (т. 1 а.с. 110, 111).
У довідці Сатанівської сільської ради Монастирищенського району № 595 від 16 листопада 2018 року вказано, що на місці старого будинку, який ОСОБА_1 разом з покійним чоловіком купили ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони збудували новий будинок по АДРЕСА_1 , згідно запису погосподарської книги № 5, особовий рахунок № 226 (т. 1 а.с. 9).
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САА № 219492, виданого 03 грудня 2004 року, ОСОБА_3 є власником будинку по АДРЕСА_1 , загальною площею 87,8 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м. (т. 1 а.с. 46).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 10).
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 331 ЦК України визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
З наданих доказів вбачається, що житловий будинок, право власності на яке зареєстроване за померлим ОСОБА_3 03 грудня 2004 року, був новоствореним нерухомим майном, побудованим на місці старого будинку, придбаного у 1988 році ОСОБА_3 від імені Дрібнооптової бази, про що свідчить договір купівлі-продажу. Не заперечували факту побудови нового будинку на місці старого і учасники справи у своїх письмових доказах.
Доказів набуття померлим ОСОБА_3 права власності на спірний будинок до 03 грудня 2004 року матеріали справи не містять, тому до державної реєстрації права власності померлий ОСОБА_3 був власником лише будівельних матеріалів.
Згідно з даними Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00021510160 від 22 листопада 2018 року 04 лютого 1978 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 14).
Відповідно до відмітки про сімейний стан в паспорті громадянина України ОСОБА_3 (серії НОМЕР_1 , виданого 25.06.2004 Монастирищенським РВ УМВС України в Черкаській області) 19 липня 1991 року він уклав шлюб із ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 39).
Представником позивачки до відзиву до апеляційної скарги також додано Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00021484807 від 20 листопада 2018 року, згідно якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, згідно актового запису № 12 від 28 липня 1991 року (т. 2 а.с. 94). Також у вказаному Витязі міститься інформація, що відповідно до актового запису № 71 від 09 липня 1981 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано шлюб (т. 2 а.с. 94 зворот).
Отже, матеріалами справи доведено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 1978 року по 09 липня 1981 року та з 28 липня 1991 року до дня смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із витягу з погосподарської книги № 3 Сатанівської сільської ради на 1986-1990 року вбачається, що будинок, який був придбаний за договором купівлі-продажу від 28 грудня 1988 року був глиняний під черепицею 1941 року побудови загальною площею 40 кв.м жилою площею 28 кв. м (а.с т.1 а.с. 107, 111)
Згідно витягу погосподарської книги № 3 Сатанівської сільської Ради на 1996-2000 рік (т. 1 а.с. 110) в господарстві по вул. Котовського рахується жилий будинок 1994 року побудови, який є цегляним та покритий шифером. Суспільна група господарства на 01.01.1996 року, на 01.01.1997 року, на 01.01. 1999 року має помітку - служ. 
Право власності на спірне будинковолодіння виникло у померлого ОСОБА_3 03 грудня 2004 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачкою ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Сатанівської сільської ради від 25.10 2004 року ( т. 1 а.с. 46). 
Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 87,8 кв.м., житловою площею 53,7 кв.м, який належав померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , був спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Отже ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина вказаного будинку.
Тобто до спадкового майна після смерті ОСОБА_3 входила лише 1/2 частина спірного будинку.
Разом з тим, 18 липня 2011 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадкове майно ОСОБА_3 , яке складається із житлового будинку по АДРЕСА_1 , житловою площею 54,9 кв.м., загальною площею 89 кв.м. (т. 1 а.с. 54).
З огляду на викладене, судом першої інстанції було вірно з урахуванням положень статей 1216-1218 та 1301 ЦК України встановлено, що у відповідача ОСОБА_2 не виникло право на спадкування 1/2 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки це спадкове майно не було особистою приватною власністю спадкодавця ОСОБА_3 , тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_2 слід визнати частково недійсним.
Колегія суддів погоджується із відхиленням судом першої інстанції доводів ОСОБА_2 про те, що житловий будинок був збудований у 1988-1989 роках за власні кошти померлого ОСОБА_3 із посиланням на інформацію технічного паспорта, складеного 21 березня 2011 року, оскільки вказані обставини спростовані копіями договору купівлі-продажу від 28 грудня 1988 року, по господарських книг № 3 за 1986-1990 та 1996-2000 роки, а також поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, оскільки позивачка відмовилась від спадщини після померлого ОСОБА_3 на користь відповідача, тому їй було відомо про видачу свідоцтва про право на спадщину на його ім`я.
Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що про порушення свого права власності на частину спірного будинку позивачка ОСОБА_1 дізналась у вересні 2018 року під час виникнення конфлікту між сторонами та заміни відповідачем замків на вхідних дверях будинку.
Крім того, позивачка відмовлялась від спадкового майна на користь відповідача ОСОБА_2 , яке складалось з 1/2 частини належного померлому будинку, тому не могла знати про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 на весь будинок по АДРЕСА_1 .
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачкою ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що провадження у справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, оскільки у заяві не зазначена ціна позову та не вказані докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, не є процесуальними порушеннями, які відповідно до статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції було прийнято рішення при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи; відповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; правильному застосуванні норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області - залишити без змін.
Оскільки відповідача ОСОБА_2 ухвалою колегії суддів Черкаського апеляційного суду від 03 березня 2020 року звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 11 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватний нотаріус Монастирищенського державного нотаріального округу Горбунова Марина Іванівна, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку у праві власності на житловий будинок, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 та пунктом 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді