ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/1552/18                                        Головуючий суддя І інстанції Глібко О. В.
Провадження № 22-ц/818/508/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із сімейних правовідносин

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Глібко О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі- продажу недійсним, поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року позивач звернулася з позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 автомобіля «Daewoo Lanos», СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 від 14.03.2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним. В рамках поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію на частку у спільному майні, а саме 1/2 частину вартості автомобіля «Daewoo Lanos», СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 63980 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Александрова Т.В. через канцелярію суду 07.05.2018 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю. Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 , просить визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску з дати його купівлі 04.09.2008 року по дату його продажу 14.03.2018.

Позивач за первісним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску (спірне майно, Автомобіль) був придбаний нею та Відповідачем за первісним позовом в шлюбі, а тому він належить їй та Відповідачу за первісним позовом на праві спільної сумісної власності. Так, під час шлюбу, 04.09.2008 подружжям, за спільні кошти, було придбано спірне авто, яке було зареєстровано на ім`я відповідача. Кошти, які було витрачено на придбання спірного авто були сімейними заощадженнями позивача та відповідача. Відповідач працював, позивач теж працювала, окрім того вона підробляла проводячи індивідуальні заняття з англійської мови з учнями. Також вона отримала грошові виплати по вагітності та пологах перед придбанням спірного авто. Частина отриманих ними коштів в період сумісного проживання витрачалась на життя, а частина відкладалась. Як їй стало відомо, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.03.2018, спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 . Вона не давала своєї згоди на продаж спірного авто чи переоформлення права власності на інших осіб і була впевнена, що автомобіль досі оформлено на ОСОБА_2 і документи на нього теж знаходяться у нього. Так як спірний автомобіль є неподільною річчю, та фактично залишався у користуванні відповідача, навіть після відчуження на користь ОСОБА_3 просить суд присудити їй грошову компенсацію у праві спільної сумісної власності на авто.

ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 придбаний за грошові кошти, що йому були подаровані його матір`ю, тому що вони з його колишньою дружиною ОСОБА_1 не мали спільних заощаджень для купівлі Автомобіля. Позивач за первісним позовом в червні 2008 року народила дитину та знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, а тому всі невеликі заробітки ОСОБА_2 витрачалися на утримання сім`ї та потреби новонародженої дитини. З огляду на викладені обставини ОСОБА_2 зазначав, що спірне майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження викладених обставин ОСОБА_2 надав заяву ОСОБА_4 від 03 травня 2018 року, підпис якої був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маліковою О.К. та посилався на свідоцтво про народження дитини, яке було додано ОСОБА_1 до позовної заяви. Зазначив, що оскільки позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала та надала письмові пояснення, в яких зазначила, що заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуження не в інтересах сім`ї майна. Аналізуючи п. 6 ст. 3, ч. 2 ст. 369 ЦК України можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя було відмовлено.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю – також відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22.05.2018 року та скасовано заборону відчуження автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , що зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , скасовано заборону вчиняти дії, пов`язані з відчуженням автомобіля.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволені її позовних вимог та ухвали нове рішення про їх задоволення, а в іншій частині рішення суду просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, є незаконним, необґрунтованим. 
Вважає, що нею було доведено, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності, з огляду на те, що:
1.        спірний автомобіль був придбаний під час шлюбу у 2008 році;
2.        в договорі купівлі-продажу спірного автомобіля № 1044 від 30.08.2008, покупцем зазначено колишнього чоловіка – ОСОБА_2 ;
3.        власником спірного автомобіля в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зазначено колишнього чоловіка – ОСОБА_2 ,
4.        гроші, які були витраченні на купівлю спірного автомобіля, були сімейними заощадженням, які колишнє подружжя відкладало з заробітної плати, що підтверджено наданою довідкою про її доходи (середню заробітну плату) та її трудовою книжкою з якої вбачається, що вона працювала, окрім того, надавала приватні уроку з англійської мови, що також приносило додатковий прибуток. На той час відповідач працював в мережі супермаркетів «Класс», що ним не спростовувалось і проти чого сторони по справі не заперечували. Також мною були отримані кошти по вагітності та пологах, у зв`язку з народженням дитини.
Послалась на те, що, відсутність договору дарування укладеного між ОСОБА_5 та його матір`ю, підтверджує, що спірний автомобіль було придбано за сумісні кошти подружжя, оскільки показання його матері теж підлягають сумніву, оскільки, факт наявності у неї коштів, їх передача та знаходження під час придбання автомобіля, лише її слова не доведені жодним належним та допустимим доказом.
Зазначила, що її колишнім чоловіком не було отримано згоди на продаж спірного авто, зроблено відчуження спільного майна на свій розсуд, проти її волі.

ОСОБА_3 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення – без змін.
Вказала, що в позовній заяві не було зазначено, що автомобіль придбавався за спільні кошти подружжя. Єдиним аргументом, яким апелянт обґрунтувала належність їй та ОСОБА_2 спірного автомобіля на праві спільної сумісної власності був період його придбання під час їх шлюбу.
Послалась на те, що необізнаність позивача щодо ціни придбання автомобіля свідчить про те, що вона не приймала участі в його купівлі, не за спільні кошти подружжя.
Зазначила, що натомість всі обставини купівлі автомобіля були повідомлені суду матір`ю відповідача, ОСОБА_4 , яка була допитана як свідок в судовому засіданні.
Зауважила, що позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів наявності обставин для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 від 14.03.2018 року, за яким вона набула право власності на спірний автомобіль.

ОСОБА_2 також скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення та без змін рішення районного суду.
Обґрунтовуючи відзив, послався на Постанову Верховного суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801-ц16 та Постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц, у яких суд касаційної інстанції дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення сторін, за відсутності третьої особи, яка належним чином повідомлена про розгляд справи, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
З огляду на те, що рішення суду оскаржене лише в частині відмови у задоволенні первісного позову, воно не переглядається у іншій частині відповідно до ст. 367 ЦПК України.
За правилом п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в оскарженій частині не відповідає.

Відповідно до статті 57 СК України 
1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.
3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.
Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.
5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Згідно зі статтею 60 СК України: 
1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому слід виходити з того, що у частині другій статті 60 СК України прямо встановлена презумпція спільного сумісного майна, придбаного під час шлюбу, а стаття 57 СК України містить виключення з цього правила, які відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України має доводити зацікавлена в цьому сторона.
Згідно ст. 208 ЦК України:
1. У письмовій формі належить вчиняти:
1) правочини між юридичними особами;
2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;
3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;
У статті 218 ЦК України визначені правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину:
1. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції (актовий запис № 1638 від 12.11.2005). (а. с. 4)
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.03.2018 у справі № 644/498/18 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції. ( а. с. 5)
30 серпня 2008 року між ОСОБА_5 (Покупець) та Акціонерним товариством «Українська автомобільна корпорація» (Продавець) був укладений договір купівлі-продажу автомобіля № 1044 (Договір). На умовах цього Договору Продавець зобов`язався передати у власність Покупця, а Покупець оплатити та прийняти автомобіль (п.1.1 Договору) Відповідно до пункту 2.1. Договору модель автомобіля - TF69Y23, марка - ЛАНОС-СKD, колір - красний рубенс. Загальна вартість автомобіля (з ПДВ) становила 52 600 гривень (п.2.4. Договору). За умовами пункту 2.5. Договору Покупець на підставі виписаних рахунків-фактур, протягом двох банківських днів з моменту їх отримання, вносить на поточний рахунок Продавця передплату в розмірі 100% вартості Автомобіля, зазначену в п. 2.4. Договору за наступними банківськими реквізитами Продавця: отримувач коштів Філіал «АвтоЗАЗ-сервіс» АТ «Українська Автомобільна Корпорація», р/р НОМЕР_2 в Укрексімбанк в м. Києві, МФО 322313, код ЄДРПОУ 03121566 призначення платежу – «Оплата автомобіля згідно договору № 1044 від 30 серпня 2008 року, та згідно рахунку № 1044 від 30 серпня 2008 року, код дилера 412341, вид оплати 10, модель авто НОМЕР_3 , № кузова НОМЕР_4 , прізвище Покупця», або за іншими банківськими реквізитами зазначеними Продавцем у рахунку-фактурі. Місцем отримання Автомобіля сторони визначили м. Харків, вул. Плеханівська, 57а.(п.2.7 Договору). (а. с. 40-44)
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 04.09.2008 року за ОСОБА_5 , з правом керування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . (а. с. 16)
14 березня 2018 року ТОВ «ТБ Слобожанщина» (Комісіонер) та ОСОБА_2 (Комітент) уклали договір комісії № 5676/18/009718 за яким Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки, моделі DAEWOO LANOS TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за Комітентом 04.09.2008, за ціною, не нижче узгодженою сторонами, а саме: 10 000 (десять тисяч) гривень. ( а. с. 94)
14 березня 2018 року між ТОВ «ТБ «Слобожанщина» (Продавець) та ОСОБА_7 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 за умовами якого Продавець зобов`язався передати у власність Покупцю транспортний засіб марки DAEWOO LANOS, моделі TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_1 зареєстрований за Власником (Комітентом за договором комісії) 04.09.2008. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 10 000 (десять тисяч) гривень (пункт 3.1. Договору) Згідно пункту 2.2 Договору купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 від 14.03.2018 Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами Даного договору купівлі-продажу. Договір підписаний 14 березня 2018 року ОСОБА_3 (Покупцем) та суб`єктом господарювання, ТОВ «ТБ Слобожанщина» в особі ОСОБА_8 (Продавець), що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії № 5676/18/009718 від 14.03.2018, укладеного з власником транспортного засобу ( а. с. 46).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є приватною власністю відповідача ОСОБА_2 . Такий висновок суд обґрунтував показаннями свідка ОСОБА_4 , матері відповідача ОСОБА_2 та поясненнями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що матір відповідача надала йому грошові кошти для придбання автомобіля. 
Також ОСОБА_1 не надано суду доказів, що отримані нею з січня 2008 року по вересень 2008 року доходи в сумі 8 494 гривні. 17 коп. були витрачені повністю або частково на купівлю спірного Автомобіля за Договором купівлі-продажу автомобіля № 1044 від 30 серпня 2008 року.
Суд також вказав, що будь-яких доказів про наявність спільних заощаджень чи доходів, отриманих подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі для придбання спірного авто, сторонами та учасниками справи суду надано не було.
Однак такий висновок суду не можна вважати обґрунтованим, оскільки пояснення сторін та свідків не є належними та допустимими доказами факту передачі матір`ю відповідача ОСОБА_2 своєму сину ОСОБА_2 грошових коштів для придбання спірного автомобіля, оскільки відповідно до положень ст.ст. 208, 218 ЦПК України такий правочин має вчинятися у письмовій формі. Згідно із ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
При цьому суд правильно зазначив, що належних доказів дарування ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 55 000 гривень ОСОБА_2 позивачем за зустрічним позовом суду надано не було.
З огляду на те, що відповідачем ОСОБА_2 не було надано суду належного договору дарування грошових коштів його матір`ю, така обставина не є доведеною, показання свідка на підтвердження вказаної обставини не є допустимим доказом відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:
1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:
1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України: 
1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Оскільки всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надав до суду належних і допустимих доказів укладення у належній формі письмового договору про отримання від матері у власність 55000 грн для придбання автомобіля, показанні свідків та пояснення відповідачів з цього приводу є неналежними та недостатніми для спростування передбаченої ст. 60 СК України презумпції належності спірного авто, придбаного під час спільного шлюбу позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до спільного майна подружжя. 
Тому, відповідно до ст. 60 СК України спірне авто слід визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України.
Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном.
Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Саме такий правовий висновок був висловлений у постанові КЦС ВС від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц.
Письмова заява ОСОБА_2 від 14.03.2018 на ім`я Директора ТОВ «ТБ Слобожанщина» ОСОБА_9 про відсутності будь-яких обмежень на відчуження належного йому автомобіля, який він продав через ТОВ «ТБ Слобожанщина» не є доказом того, що спірний договір продажу авто було здійснений за згодою іншого подружжя, позивача ОСОБА_1 , та в інтересах сім`ї.
Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Таким чином при розгляді позову про поділ спільного сумісного майна подружжя було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 здійснив його відчуження та використав отримані кошти свій розсуд проти волі іншого з подружжя – позивача ОСОБА_1 , не в інтересах сім`ї, не на її потреби та приховав ці кошти, вартість такого майна згідно правовій позиції, висловлений у постанові КЦС ВС від 05 квітня 2019 року у справі № 645/4711/15-ц, враховується при його поділі.
Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, є цінним майном та неподільною річчю. Проте відповідач здійснив його продаж іншій особі без згоди позивачки, як другого з подружжя.
Оскільки вищевказаний автомобіль, який є спільним сумісним майном подружжя, було відчужено без згоди дружини, доказів того, що отримані відповідачем ОСОБА_2 кошти було використано в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, суд апеляційної інстанції на підставі вищевказаних доказів дійшов висновку про стягнення в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Daewoo, модель Lanos TF69Y СЕДАН-В, 2008 рокту випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 33111 (тридцять три тисячі сто одинадцять) гривень 89 копійок.
У разі визнання спірного договору недійсним відповідно до змісту ст. 216 ЦК України реституція застосовується, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У даній справі спірний автомобіль є неподільним майном, тому для його поділу відповідно до наведеної норми ст. 364 ЦК України шляхом стягнення компенсації його вартості з продавця відсутні підстави для проведення реституції, що негативно впливає на права добросовісного набувача спірного автомобіля, оскільки у справі не доведено інше.
При цьому колегія суддів з метою визначення розміру компенсації продажу спільного авто не бере до уваги вартість його продажу, 10 000 грн, оскільки за змістом висновку згаданої автотоварознавчої експертизи, який нічим не спростований, така ціна продажу не є ринковою.
Тому, відповідно до наведеного правового обґрунтування наявні підстави для задоволення позовних вимог стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 вартості 1/2 частини автомобіля, який є неподільним майном.
Висновком судової автотоварознавчої експертизи від 23 грудня 2019 року визначено вартість спірного автомобіля на день проведення експертизи складає 66223,78 грн (а.с. 153-156 т. 2).
Суд не бере до уваги Аналітичну довідку про ринкову вартість майна, видану ТОВ «Дельта-Консалтинг» 27.02.2018 ОСОБА_1 , оскільки визначена в ній вартість майна 127960 грн має ймовірний характер, про що зазначено у її тексті (а. с. 9 т. 1).
Вказане свідчить, що сума компенсації за 1/2 частину спірного майна у розмірі 63980 грн, яку заявила позивач, не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.
Таким чином, ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя належить присудити з відповідача на її користь половину вартості спірного авто, яка складає 33111,89 грн.
Колегія суддів відхиляє заперечення представника відповідача проти стягнення вартості 1/2 частки спірного автомобіля, які ґрунтуються на тому, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, оскільки це правило у даному випадку не застосовується з огляду на те, що у даному випадку йдеться про викуп частки співвласника в порядку його виділу, що передбачено ст. 364 ЦК України, про що співвласник просить суд, тобто його згода у даному випадку презюмується, а не про припинення права позивача на її частку, що передбачено ст. 365 ЦК України.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, доводи скарги їх спростовують, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, колегія суддів на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення – скасовує в оскарженій частині із частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2019 року – скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_7 ) грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля марки: Daewoo, модель Lanos TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 33111 (тридцять три тисячі сто одинадцять) гривень 89 копійок.
В іншій частині у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       О.М. Хорошевський.