УХВАЛА

23 липня 2020 року 
м. Київ
Справа №  918/13/18 

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду:
Стратієнко Л.В.,

розглянувши матеріали касаційної скарги  ОСОБА_1 ,

на постанову Рівненського апеляційного господарського суду
(головуючий - Мельник О.В., судді - Петухов М.Г., Грязнов В.В.)
від 17.09.2018,

у справі за позовом   ОСОБА_2 ,
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Будкомфорт-Лайн",
     2) Комунального підприємства "Реєстраційний офіс" Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  ОСОБА_3 ,
про визнання недійсним рішення зборів та скасування реєстраційного запису,

ВСТАНОВИВ:
У січні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до ТОВ "Будкомфорт-Лайн", Комунального підприємства "Реєстраційний офіс" Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області про визнання недійсним рішення зборів ТОВ "Будкомфорт-Лайн" та скасування реєстраційного запису товариства.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 29.05.2018 у справі №918/13/18 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 рішення Господарського суду Рівненської області від 29.05.2018 скасовано. Прийнято нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ "Будкомфорт-Лайн", оформлене протоколом № 1 від 22.09.2017. Зобов`язано комунальне підприємство "Реєстраційний офіс" Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області скасувати запис № 16081020000013719 від 25.09.2017 про державну реєстрацію ТОВ "Будкомфорт-Лайн" у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Постановою Верховного Суду від 19.12.2018 касаційну скаргу ТОВ "Будкомфорт-Лайн" залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 у справі за № 918/13/18 - без змін.
 
14.07.2020 ОСОБА_1 звернулася з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 у справі №918/13/18 до Касаційного господарського суду разом із клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження вказаного судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 305 Господарського процесуального кодексу України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що скаргу подано без додержання вимог щодо змісту касаційної скарги, викладених у пункті 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України, згідно з  яким у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав), з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.   

Проте в порушення вищенаведених вимог процесуального законодавства у поданій касаційній скарзі не визначено конкретної підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої  статтею 287 Господарського процесуального кодексу України та не зазначено, які норми матеріального чи процесуального права були неправильно застосовані або порушені судами попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без руху як такої, що оформлена з порушенням вимог, встановлених пунктом 5 частини 2 статті 290 цього Кодексу.

Також касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає вимогам пункту 2 частини 4  статті 290 Господарського процесуального кодексу України з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 290 Господарського процесуального кодексу до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону із позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (в редакції чинній на момент подачі позовної заяви).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року в розмірі 1 762,00 гривень.

У зв`язку із тим, що позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою у січні 2018 року, а касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 у справі за № 918/13/18 заявниця подала 14.07.2020, то при подачі цієї касаційної скарги остання повинна була сплатити судовий збір у розмірі 7 048,00 грн ((200% від 3 524,00 грн (1762,00 00 грн x 2 немайнові вимоги))  

Проте, до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законом розмірі, натомість, скаржницею подано клопотання про відстрочення сплати судового збору до закінчення розгляду справи. Клопотання обґрунтовано тим, що, у зв`язку з введенням карантину на усій території країни, заявниця не має доходу та не може сплатити судовий збір. 

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії", серія А, N 32, п. 25 - 26).

Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", Reports 1998-IV, с. 1660, п. 72, та рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії", заява N 40765/02). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає,  зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 63, 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (пункт 111 рішення Європейського суду з прав людини від 20 лютого 2014 року у справі «Shishkov v. Russia»).

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Проте, доказів на підтвердження того, що майновий стан ОСОБА_1 перешкоджав сплаті нею судового збору, до касаційної скарги додано не було, а тому  клопотання заявниці про відстрочення сплати судового збору не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України  у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Відповідно до частини 2 статті 174 Господарського процесуального кодексу України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Оскільки суд касаційної інстанції має застосовувати вказані вимоги до касаційних скарг, то у зв`язку з несплатою судового збору, скаржниці необхідно усунути недоліки касаційної скарги та надати суду оригінал документу, що підтверджує сплату судо-вого збору у сумі 7 048,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 в порушення вимог статті 291 Господарського процесуального кодексу України не було додано до касаційної скарги доказів надсилання цієї касаційної скарги і доданих до неї документів з описом вкладення іншим учасникам справи.  

Враховуючи викладене, касаційна скарга подана без додержання відповідних вимог процесуального законодавства, а тому підлягає залишенню без руху на підставі частини 2 статті 292 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 174, 234, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.09.2018 у справі №918/13/18 залишити без руху.

2. Надати ОСОБА_1 строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали. 

3. Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя                                                                                                      Л. Стратієнко