ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2816/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 вересня 2020 року                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати Наказ Міністерства юстиції України від 23.08.2018 №3000/7 про відмову у задоволенні скарги адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 без розгляду її по суті;
- зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути скаргу адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 на рішення державного реєстратора Пилипчука Віталія Анатолійовича від 01.03.2013 про накладення арешту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ винесено з порушенням частини восьмої ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року позовні вимоги - задоволено.
Визнано протиправним та скасовано Наказ Міністерства юстиції України від 23.08.2018 №3000/7 про відмову у задоволенні скарги адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 без розгляду її по суті.
Зобов`язано Міністерство юстиції України розглянути скаргу адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 на рішення державного реєстратора Пилипчука Віталія Анатолійовича від 01.03.2013 про накладення арешту.
Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у разі подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного реєстратора представником скаржника подається документ, що підтверджує такі повноваження, однак представником ОСОБА_1 не було надано відповідних документів, так як копія витягу з договору про надання правової допомоги №10-07/07ц не засвідчена у встановленому законом порядку.
На думку апелянта, оскарження наказу Міністерства юстиції України від 23.08.2018 № 3000/7 «Про відмову у задоволенні скарги адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 без розгляду її по суті» не відновить порушених прав позивача, оскільки порушення прав позивача відбулось в момент прийняття рішення державним реєстратором. 
Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача у даних спірних правовідносинах є оскарження безпосередньо реєстраційних дій прийнятих державним реєстратором Пилипчуком В.А.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2018 до Міністерства юстиції України надійшла скарга адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018 на рішення державного реєстратора, в якій заявник просив:
- провести перевірку правомірності здійснення реєстратором Пилипчуком В.А. реєстрації обтяження №254677 від 01.03.2013 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення про накладення арешту нерухомого майна № 662644 від 01.03.2013, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Пилипчуком В.А. без належних правових підстав;
- здійснити відповідні реєстраційні дії по скасуванню помилково накладеного обтяження 01.03.2013 №254677 реєстратором Пилипчуком В.А. відповідно до рішення №  662644 від 01.03.2013.
Дана скарга була розглянута Комісією з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 21.08.2018, за результатами розгляду якої остання дійшла до висновку про відмову у розгляді скарги позивача без розгляду її по суті, у зв`язку з порушенням скаржником вимог частини п`ятої статті 37 Закону №1952-IV щодо оформлення скарги та документів, долучених до неї, так як копія витягу з договору про надання правової допомоги №10-07/07ц не засвідчена у встановленому законом порядку.
23 серпня 2018 року Міністерством юстиції України на підставі вказаного висновку прийнято наказ № 3000/7 про відмову у задоволенні скарги без розгляду її по суті, у зв`язку з тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійшов помилкового висновку про те, що саме скарга позивача оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004.  
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV).
У відповідності до частини першої статті 37 Закону №1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
Частиною другою та третьою статті 37 Закону №1952-IV визначено, що Міністерство юстиції України розглядає скарги: 1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір); 2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.
Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.
У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів.
При цьому, згідно частини п`ятої вказаної статті скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити:
1) повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником;
2) реквізити рішення державного реєстратора, яке оскаржується;
3) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, які порушено, на думку скаржника;
4) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;
5) відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав;
6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складання скарги.
До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника у результаті прийняття рішення державним реєстратором (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.
У відповідності з положеннями пункту 1 частини восьмої, частини дев`ятої статті 37 Закону №1952-IV, Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті.
Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання наведених приписів Закону №1952-IV Кабінет Міністрів України 25.12.2015 затвердив Порядок №1128, який, згідно з його пунктом 1, визначає процедуру розгляду відповідно до Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту (далі - суб`єкт оскарження), що здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами (далі - Порядок №1128).
Відповідно до п. 2 Порядку №1128 для забезпечення розгляду скарг суб`єктом розгляду скарги утворюються постійно діючі комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - комісія), положення та склад яких затверджуються Мін`юстом або відповідним територіальним органом.
Підпунктом 2 частини пункту 5 Порядку №1128 передбачено, що перед розглядом скарги по суті комісія вивчає скаргу для встановлення чи дотримано вимоги Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги.
Наказом Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 29.01.2016 №32/3, зареєстрованим в Головному територіальному управлінні юстиції у Харківській області 02.02.2016 за №1/1485, затверджено Положення про Комісію з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - Положення №32/3), згідно з пунктом 8 рішення комісії оформляється висновком, який підписується Головою Комісії, секретарем та членами Комісії, що брали участь у засіданні Комісії.
У той же час, у разі коли встановлено порушення вимог Законів щодо строків подання скарги, вимог щодо її оформлення та/або щодо документів, що долучаються до скарги, суб`єкт розгляду скарги на підставі висновку комісії приймає мотивоване рішення про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті у формі наказу (п. 7 Порядку №1128).
Аналіз наведених законодавчих приписів, дає підстави для висновку про те, що вичерпний перелік вимог до форми та змісту скарги наведений у частині п`ятій статті 37 Закону №1952-IV, у разі недотримання яких, у суб`єкта розгляду скарги, у даному випадку відповідача як територіального органу Мін`юсту, виникають підстави для реалізації повноваження на прийняття наказу про відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті. Невідповідність скарги вимогам закону встановлюється у висновку Комісії, який є підставою для прийняття вищевказаного наказу.
З матеріалів справи вбачається, що 19.07.2018 позивачем подано скаргу на дії державного реєстратора до Головного територіального управління юстиції у м. Києві та вказану скаргу Головне територіальне управління юстиції у м. Києві 25.07.2018 направило за належністю до Міністерства юстиції України.
До скарги позивачем додано наступні документи: інформаційна довідка з Державного реєстру прав, отримана в Кабінеті електронних сервісів через веб-портал Міністерства юстиції України; оригінал адвокатського ордеру та оригінал витягу з договору про надання правової допомоги на підтвердження повноважень представника позивача; засвідчена у встановленому законом порядку копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;
Водночас, 23 серпня 2018 року Міністерством юстиції України на підставі висновку Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 21.08.2018 за результати розгляду скарги адвоката Крекіна М.Д. в інтересах ОСОБА_1 від 19.07.2018, прийнято наказ № 3000/7 про відмову у задоволенні скарги у зв`язку з тим, що скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені.
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що спірний наказ відповідача прав позивача не порушує, оскільки мотиви, наведені у цьому акті, не дають можливість чітко ідентифікувати його суть і зміст, підстави для реалізації відповідачем своїх повноважень.
У даному випадку, саме висновком Комісії від 21.08.2018 зафіксовано невідповідність поданої позивачем скарги вимогам частини п`ятої статті 37 Закону №1952-IV.
Однак, вказаний висновок Комісії у межах даної справи не оскаржувався, а отже колегія суддів не дає оцінки його відповідності вимогам законодавства.
У той же час, колегія суддів відзначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право - конкретизоване у законах України.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював необхідність ефективного захисту прав заявників. Зокрема, у пункті 75 рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) ЄСПЛ зазначає, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини вказаного рішення).
Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Оскільки розглядаючи вказану скаргу позивача відповідач дійшов про невідповідність її вимогам Закону №1952-IV, що, за таких обставин, зумовлює лише один можливий варіант поведінки відповідача - відмову у розгляді скарги без розгляду її по суті.
У той же час, прийняття спірного наказу відповідача не призвело до порушення прав ОСОБА_1 , так як остання мала можливості отримати відповідний висновок Комісії від 21.08.2018 на підставі якого і було прийнято такий Наказ, та відповідно дізнатись про недоліки своєї скарги.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 820/1047/17.
Відтак, задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача повторно вирішити питання щодо прийняття скарги позивача до розгляду, не забезпечило ефективного і повного захисту, відновлення порушеного, на її думку, права, що свідчить про необгрунтоаність позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.
У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 травня 2020 року року - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук