Ухвала
 
10 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 363/1697/19
провадження № 61-9955ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28 липня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_3 .
 
Позивач зазначала, що донька знаходиться на її утриманні, відповідач участі у її матеріальному забезпеченні та вихованні не бере, життям та здоров`ям неповнолітньої доньки не цікавиться. Разом з тим, останній має офіційне працевлаштування на посаді машиніста гідроагрегатів оперативної служби філії «Каскад Київських ГЕС в ГАЕС» ПАТ «УКРГІДРОЕНЕРГО» та має стабільний заробіток. На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, проте обов`язки щодо належного утримання та виховання дитини несе самостійно.
 
Позивач посилається на те, що ОСОБА_3 навчається у першому класі Вишгородської гімназії «Інтелект», тричі на тиждень відвідує репетитора з англійської мови у Вишгородському «Кіds'club LEV» та займається у Вишгородській районній КДЮСШ на відділені плавання з тижневим навантаженням 12 годин. Крім того, остання відвідує платні секції та гуртки, що знаходяться у Вишгородському міському центрі художньо-естетичної творчості учнівської молоді «Джерело», займається в студії українського народного танцю «Вишеград», у творчому об`єднанні «Золоті ручки», що потребує значних матеріальних витрат.
 
Позивач зазначала, що аліменти відповідач нікому не сплачує, стягнення за виконавчими документами з відповідача не проводяться, аліментних зобов`язань, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків на утриманні останній не має.
 
На думку позивача, на утримання їх неповнолітньої доньки з урахуванням навчання, харчування, лікування, відпочинку, матеріально-побутових потреб та організації дозвілля необхідні грошові кошти у сумі 10 000 грн на місяць. 
 
Враховуючи вищенаведене вважала, що розмір аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки повинен становити не менше 1/3 частини заробітку відповідача, крім того, такий розмір не вплине суттєво на матеріальне становище останнього.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у розмірі 768,40 грн. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року, змінено, зменшено розмір аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 з 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) до 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 листопада 2019 року  залишено без змін.
 
03 липня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року в зазначеній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 1 та пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом спору в цій справі є стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
 
Ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. С. Висоцька	
 	  І. М. Фаловська