ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 640/9610/19
адміністративне провадження № К/9901/34557/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Гусака М.Б., Усенко Є.А.,
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "УКРХІМ" до Головного управління ДФС у м.Києві, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Головного управління ДФС у м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2019 року (суддя Смолій І.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року (головуючий суддя: Степанюк А.Г., судді  - Губська Л.В., Епель О.В.)
у справі № 640/9610/19.
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1.Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Укрхім» (надалі  також - позивач, ТОВ «ТД «Укрхім») звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі також - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28 травня 2019 року №0027881404 та №0027871404.
Вказуючи про невідповідність вказаних індивідуальних актів положенням частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, посилався на те, що висновки відповідача про порушення позивачем відповідних положень податкового законодавства є необґрунтованими, оскільки фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ «Агрокомфорт» підтверджується відповідними доказами.
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від  23 липня 2019 року, залишеним без змін та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від  6 листопада 2019 року, позов задоволено. 
Ухвалюючи рішення про скасування податкових повідомлень-рішень, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що наявними у матеріалах справи та належним чином оформленими первинними документами підтверджується реальність господарських операцій ТОВ «ТД «Укрхім» з ТОВ «Агрокомфорт», а наведені відповідачем доводи щодо неможливості підтвердження надходження товарів по ланцюгах постачання не спростовують позицію товариства.
1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 6 листопада  2019 року у справі № 640/9610/19, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Торговий Дім «УКРХІМ» відмовити повністю.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив залишити рішення судів без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, відповідач зазначив, що суди, ухвалюючи рішення, неправильно застосували норми матеріального права, не дали обґрунтованої оцінки доводам відповідача, що слугували підставою прийняття оспорюваних у даній справі індивідуальних актів.
Так, відповідач зазначає, що надані позивачем під час судового розгляду документи не дають підстав вважати правильними висновки судів щодо фактичного здійснення операцій, оскільки із змісту видаткових накладних слідує, що вони складені та підписані у Кіровоградській обл., м. Кропивницький, вул. Миколи Садовського,                  буд. 14 Б. Вказане наводить на висновок про те, що поставка товару здійснювалася саме за цією адресою, проте така адреса не відповідає місцю зберігання та/або навантаження товару, яке вказано у складських квитанціях та актах приймання - передавання зерна.
Крім того, за твердженнями відповідача, на підтвердження транспортування товару, поставленого у липні 2018 року ячменю 3-го класу врожаю 2018 року, не надано жодного документа, що підтверджував би його транспортування (товарно-транспортна накладна, залізнична накладна тощо).
2.2. Доводи позивача (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)
У відзиві на касаційну скаргу позивач посилається на дотримання судами першої та апеляційної інстанцій  норм матеріального та процесуального права і вказує на те, що зазначені відповідачем в касаційні скарзі обставини не є підставою для позбавлення його права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли ним виконано усі передбачені законом умови щодо отримання такого права та він має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Отже, на думку позивача, висновки ГУ ДФС у м.Києві, які ґрунтуються лише на податковій інформації та звітності контрагентів ТОВ «ТД «УКРХІМ», а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних договорів за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.
3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Згідно з обставинами, що встановлені судами попередніх інстанцій, за результатами перевірки позивача відповідачем складено акт  від 8 травня 2019 року №460/26-15-14-04-01/39716581, згідно з висновками якого позивачем порушено вимоги: 
-  пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (надалі також - ПК України), а саме - завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню у лютому 2019 року на 3 830 861,00 грн.;
- пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 193.1 статті 193, пункту 197.6 статті 197, підпунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, що спричинило завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (р. 21) за лютий 2019 року на суму податку на додану вартість 507 202,00 грн.
На підставі акта перевірки відповідачем прийнято  податкові повідомлення-рішення  від 30 листопада 2017 року:
- № 0027881404, яким зменшено розмір від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за лютий 2019 року на 507 202,00 грн.;
- №0027871404, яким зменшено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість, задекларованого на рахунок платника у банку, у розмірі 3 830 861,00 грн. за лютий 2019 року, та застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 1 915 430,50 грн. 
Фактичною підставою прийняття вказаних індивідуальних актів стали висновки відповідача про те, що позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість  внаслідок відображення в податковому та бухгалтерському обліках  операцій із ТОВ «Агрокомфорт», які, на думку  відповідача, фактично не здійснювались. 
Разом з тим, у ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ТОВ «ТД «Укрхім» (Покупець) та ТОВ «Агрокомфорт» (Постачальник) укладено договір  від 22 червня 2018 року №280618 щодо поставки сільськогосподарських товарів українського походження врожаю 2018 року, нормальної товарної якості, в заліковій вазі, кількістю відповідно до додаткових угод.
У подальшому між сторонами договору підписані 16 додаткових угод, в яких було визначено вид товару, його якість, кількість та ціна, а також строки та умови поставки.
На підтвердження фактичної поставки товару (зернових культур: пшениця, ячмінь, кукурудза) позивачем надано копії: платіжних доручень, видаткових накладних, складських квитанцій, карток аналізу зерна, довіреностей та актів приймання-передавання зерна, карток рахунку №631, податкових накладних та розрахунків коригування до них . 
Транспортування товару здійснювалося згідно з укладеним з ТОВ «Агрозерноторг» договором,  що підтверджується товарно-транспортними накладними.
Крім того, за змістом встановлених у ході розгляду справи обставин, придбаний  у  ТОВ «Агрокомфорт»  товар в подальшому реалізований позивачем згідно з договором комісії, укладеним із ТОВ «Амбар Експорт БКВ», що підтверджується відповідними наявними у матеріалах справи доказами.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств врегульовані положеннями Податкового кодексу України.
Згідно зі статтею 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Податковий кредит звітного періоду, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою          пунктом 193.1          статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 198.6 статті 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені          митними деклараціями          (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими          пунктом 201.11          статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Отже, у податковому обліку операції з придбання товарів (послуг) повинні бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. Податковий кредит має бути обов`язково підтверджений податковою накладною. Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та/або його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.
Так, про відсутність фактичного характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних засобів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Надавши оцінку відповідним наявним у матеріалах справи доказам з дотриманням норм процесуального законодавства суди  першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що операції між позивачем та його контрагентом             ТОВ «Агрокомфорт» щодо поставки товарів здійснювались фактично та з метою використання у власній господарській діяльності. 
Відповідач в касаційній скарзі посилається на наявність недоліків у видаткових накладних, а саме невідповідність  місця складення таких та місця зберігання та/або навантаження  товару, однак вказане не свідчить про відсутність постачання товару загалом, оскільки чинне законодавство не містить вимог, згідно з якими адреса  зберігання та/або навантаження і місце складення  видаткових накладних мають бути ідентичними. Суд акцентує увагу й на тому, що необхідність поставки товару за відповідною адресою  узгоджується з умовами, визначеними у додаткових угодах до договору від 22 червня 2018 року №280618.
Крім того, необхідно зазначити й те, що відсутність товарно-транспортних накладних  щодо транспортування у липні 2018 року  ячменю за умови наявності інших доказів, які достовірно підтверджують постачання  товарів та їх реалізацію, не може бути безумовною підставою для позбавлення платника податків на врахування відповідних наслідків операцій з поставки у даних податкового обліку.
Доводи відповідача про недостатність у контрагента позивача відповідних ресурсів для здійснення поставки товару також не можуть  у даній справі належним чином спростовувати фактичну поставку товару, оскільки за змістом акта перевірки (том 1, а.с. 32) ТОВ «Агрокомфорт» мало у штаті 7 працівників, при цьому відповідачем в ході судового процесу не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували об`єктивну можливість цих працівників здійснити відповідні операції з постачання зернових.
Щодо тверджень доводів відповідача про те, що контрагенти позивача в ланцюгу постачання допускали порушення при формуванні даних податкового обліку, то вони також не спростовують зроблених судами попередніх інстанцій висновків щодо правомірності  формування наслідків господарських операцій позивача із  його безпосереднім контрагентом ТОВ «Агрокомфорт». Так, порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів  у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема і в постанові  від 20 березня 2020 року у справі   №813/5407/15.
При цьому, суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає із положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
За практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ"            та Вуліч проти Швеції", адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів,            має саме податкове управління.
Таке правозастосування закріплене і в Кодексі адміністративного судочинства України, частиною другою статті 77 якого передбаченоё що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Аналіз матеріалів справи, встановлених судами попередніх інстанцій обставин та правових норм при застосуванні до правовідносин дає підстави вважати, що суди першої апеляційної інстанцій зробили обґрунтований  висновок про те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при ухваленні рішень діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призвело до безпідставного податкового навантаження на позивача.
Оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується фактичне придбання товару та використання його в господарській діяльності, суди, задовольняючи позовні вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень, ухвалили законні та обґрунтовані рішення.  
Загалом обґрунтування касаційної скарги зводяться до вимог здійснити переоцінку встановлених судами обставин справи , а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частиною четвертою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому в задоволенні касаційної скарги Управління слід відмовити.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).
З урахуванням наведеного, Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 3, 343, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м.Києві  залишити без задоволення.
Рішення  Окружного адміністративного суду міста Києва від  23 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від  06 листопада 2019 року у справі №  640/9610/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.Є. Блажівська М.Б. Гусак  Є.А. Усенко