КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                     
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
06 липня 2020 року                                                                                    м. Київ
    
Справа №756/6965/18
                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/3530/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:    судді-доповідача:                Соколової В.В.
                         суддів:                                   Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.
                          за участю секретаря             Лугового Р.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Луценко О.М. 13 листопада 2019 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
 
В С Т А Н О В И В
 
У травні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Вимоги позову мотивовані тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . Відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, але не проживають та є такими, що втратили право користування квартирою. Реєстрація відповідачів обмежує право позивача розпорядження квартирою.
Судом до участі у справі залучено в якості співвідповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено частково.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 32,2 кв.м., житловою 17,1 кв.м.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що втрата права власності на спірну квартиру є правовою підставою для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування спірною квартирою. Позивач набув правомочностей власника й відповідно має право на судовий захист у разі порушення, оспорювання або невизнання прав і охоронюваних законом інтересів.
Позовні вимоги в частині зняття з реєстраційного обліку відповідачів, то вони не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням є відповідною правовою підставою для зняття їх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. 
 
Не погодився із вказаним судовим рішенням ОСОБА_6 , його представником подана апеляційна скарга, оскільки вважають, що рішення суду є незаконним яке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_6 був обмежений в його процесуальних правах, позовної заяви не отримував, про розгляд справи повідомлений належним чином не був. Також вказує на те, що ОСОБА_6 та іншим особам, які зареєстровані в квартирі, при знятті з реєстрації та виселенні одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В порушення вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, позивач в своєму позові не зазначив будь-якого іншого житлового приміщення, придатного для проживання, в яке можуть бути виселені відповідачі.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
 
Позивачем ОСОБА_2 до суду подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
 
Від ОСОБА_2 та представника ОСОБА_6 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому в порядку ч.2 ст. 372 ЦПК України , колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.
 
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.
 
Судом встановлено, що 18 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») укладено договір кредиту №10-29/6525 (а.с. 68-72).
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору укладено договір іпотеки від 18 квітня 2008 року № 02-10/1558, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1587, за яким в іпотеку передано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка на той час належала ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в м. Києві 05 липня 1996 року на Товарній біржі  «Українська біржа Десятинна» за реєстровим номером №5056-2609 (а.с.77-80). 
02 березня 2018 року ОСОБА_2 на прилюдних торгах придбав квартиру АДРЕСА_2 , а 02 квітня 2018 року він зареєстрував своє право власності на квартиру (а.с. 6, 83).
У вказаній квартирі зареєстровані та проживають малолітня ОСОБА_8   з ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_7 з 24 грудня 2016 року; ОСОБА_3 з 17 жовтня 1996 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА (а.с.66-68). Також з копії паспорта ОСОБА_6 вбачається, що він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 з 24 грудня 2016 року (т.1 а.с. 60).
03 квітня 2018 року позивачем на адресу відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено заяву з проханням в термін до 29 квітня 2018 року знятися з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з 02 квітня 2018 року право власності на вказану квартиру належить ОСОБА_2 (а.с. 113,114).
Відповідачем ОСОБА_3 03 вересня 2019 року до суду першої інстанції було подано заяву, в якій він вказував на те, що проти даного позову не заперечує та просить розглядати справу за його відсутності та відсутності його дружини ОСОБА_4 (а.с. 127).
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, не є членами його сім`ї, а факт їх реєстрації в спірній квартирі обмежує його право вільно розпоряджатися квартирою, яка є його власністю, у зв`язку з цим просив захистити своє порушене право шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою, яка є його власністю та зняти їх з реєстраційного обліку.
 
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України ).
Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. Конституції України, ст.41 Конституції України, ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом (ч. 1 ст. 346 ЦК України), що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Аналіз вищенаведенихправовихнорм дає підстави для висновку про те, що із припиненням права власності особи (власника) на нерухоме майно втрачається і право користування цим жилим приміщенням у осіб, які за його згоди мали право користуватися вказаним житловим приміщенням.
Тобто, право відповідачів, зокрема ОСОБА_6 , користуватися житловим приміщенням є похідним від права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 . Припинення права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру припиняє і право інших осіб, які зареєстровані в цій квартирі користуватися спірним житлом.
Таким чином, з огляду на припинення права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, у інших відповідачів, зокрема і в ОСОБА_6 , припинилось право користування цією квартирою, оскільки право користування є похідним від права власності.
Як вірно встановлено судом першої інстанції реєстрація відповідачів у спірній квартирі порушує право ОСОБА_2 , як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак висновок про наявність підстав для задоволення позову є обгрунтованим.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні правові підстави для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла, відхиляються колегією суддів, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про виселення відповідачів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги були визнані колишнім власником квартири, ОСОБА_6 та його донька ОСОБА_8 не були власниками квартири, відсутні дані про їх родинні зв`язки з колишнім власником ОСОБА_3 , а їх реєстрація в спірній квартирі відбулась в 2016 році, коли квартира була передана в іпотеку, і вже мала місце заборгованість. Тобто, відповідач ОСОБА_6 здійснюючи реєстрацію у спірній квартирі мав усвідомлювати  всі можливі правові наслідки. Також слід зазначити, що неповнолітня ОСОБА_8 , на порушення прав якої наголошує ОСОБА_6 , може бути зареєстрована за адресою матері, яка не значиться у спірній квартирі.
 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача ОСОБА_6 у справі, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із вимогами ч.ч. 3,4 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
У відповідності до вимог ч.ч. 1-5 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.
Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Велика Палата Верховного суду, зокрема в Постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, вказала на те, що не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, були порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.
 
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 03 вересня 2019 року, із занесенням до журналу судового засідання, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду на 13 листопада 2019 року о 16 год. 30 хв. Судова повістка про виклик до суду направлена ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , однак вказана судова кореспонденція була повернута до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» /а.с. 142,143/.
Обов`язок належного повідомлення всіх учасників справи покладається саме на суд, повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Вказане було залишено поза увагою суду першої інстанції при розгляді справи.
За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено без додержання норм процесуального права, щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_6 , а тому колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
                 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 32,2 кв.м., житловою 17,1 кв.м.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 А.М.Андрієнко
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 09 липня 2020 року.