Справа № 127/26517/19
Провадження № 22-ц/801/1298/2020
Категорія: 66
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року	Справа № 127/26517/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.
Секретар: Богацька О. М.
За участю: позивача ОСОБА_1 і її представника – адвоката Усова А. Ю.; представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Огородника О. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом визнання таким, що втратив право користування будинком, 
Рішення ухвалила суддя Вохмінова О. С.
Рішення ухвалено о 15.51 год у м. Вінниці Вінницької області
Дата складення повного тексту рішення 25 травня 2020 року

Встановив:
25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, в якому просила усунути перешкоди, які чинить їй ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання його таким, що втратив право користування вказаним будинком.
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є власником 69/400 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 вересня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О.
У належному їй будинку значиться зареєстрованим ОСОБА_2 , який не має жодного відношення до будинку. Він не є членом її сім`ї, оскільки як сім`я не проживають і спільного побуту не ведуть.
Із-за того, що у належній їй квартирі значиться зареєстрованим відповідач, вона не може реалізувати своє право власності на квартиру у повному обсязі. Вона не бажає, щоб у її квартирі значились зареєстрованими особи, які не мають до неї жодного відношення, оскільки факт її реєстрації підтверджує право користування житловим приміщенням, яке відповідачу не належить. Вона заперечує проти такого його права.
Крім того, із-за реєстрації відповідача у її квартирі їй нараховується підвищена квартплата і плата за користування комунальними послугами, а також унеможливлює оформлення субсидії.
Наявність реєстрації у її квартирі відповідача перешкоджає їй також розпорядитися своїм майном на власний розсуд.
Вона позбавлена права володіння, користування і розпорядження своєю власністю, оскільки відповідач значиться зареєстрованим у належному їй житловому приміщенні і тим самим чинить їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.
Усунути перешкоди, які чинить їй відповідач можливо лише шляхом зняття його з реєстрації. Примусово зняти з реєстрації у будинку відповідача можливо лише шляхом визнання його таким, що втратив право користування цим будинком.
Тому вона просила усунути перешкоди, які чинить їй ОСОБА_2 в користуванні та розпорядженні належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання його таким, що втратив право користування вказаним житлом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 207/400 часткою будинку АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом – 207/400 часткою будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .
В решті позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. 
Зазначив, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, які мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 полягають у тому, що не відповідають дійсності доводи представника позивача в тому, що відповідач не є членом її сім`ї, оскільки згідно довідки від 18 вересня 2019 року ОСОБА_2 зазначений зятем власника, який на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 – дочкою власника – позивача по справі ОСОБА_1 та проживає разом зі своєю дружиною у належній позивачу частині будинку, своїм коштом її утримують, сплачують комунальні послуги. Також судом не враховано, що відповідач проживає у належній позивачу частині будинку та зареєстрований у встановленому законом порядку як член сім`ї власника житла за заявою власника – позивача по справі ОСОБА_1 .
Крім цього в матеріалах справи відсутні будь-які допустимі та належні докази чинення перешкод у користуванні власністю та знущаннями над позивачем, будь-які звернення позивача до правоохоронних органів та інших державних органів, про прийняття відповідних мір. Покази свідків, оцінені у сукупності з іншими доказами, не є належними доказами, оскільки ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивних роздумах, тому дані факти не можуть бути належними доказами та є недостовірними.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом про усунення перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком, не довела, що відповідач відсутній у будинку понад шість місяців та чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, навпаки, відповідач постійно проживає у будинку позивача, веде господарство, здійснює витрати на утримання будинку, оплачує житлово- комунальні послуги, здійснює витрати для будівництва та ремонту будинку.
Позивач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити без задоволення його апеляційну скаргу, а рішення суду – залишити без змін. 
У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити, уточнивши, що просить скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
Позивач ОСОБА_1 і її представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке вважають справедливим, а апеляційну скаргу – залишити без задоволення. Позивач пояснила, що з березня 2020 року відповідач разом із дружиною переїхав проживати у належний його дружині ОСОБА_3 будинок, що знаходиться в селі Уладівці Літинського району Вінницької області, проте залишився зареєстрованим у її будинку.
Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
За правилами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 : частина будинку – АДРЕСА_2 /200 належить їм згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 вересня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. і зареєстрованого в реєстрі за № 115/2017 (а. с. 3).
Позивач ОСОБА_1 має вік 63 роки і є інвалідом 2 групи загального захворювання, довічно (а. с. 6).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 12 листопада 2019 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна, що є в спільній власності та визначення порядку користування земельною ділянкою та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виділ в натурі частки майна, що є у спільній власності. Встановлено порядок користування земельною ділянкою та порядок користування житловим будинком по АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , відповідно до варіанту № 1 додатку № 1 висновку експерта № 495 за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 08 липня 2019 року згідно якого: 
Виділено ОСОБА_4 193/400 частки житлового будинку з прибудовою та господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину житлового будинку літ. «А» площею 24,6 кв. м., а саме: кімнату 1-3 площею 14,7 кв. м., кімнату 1-4 площею 9,9 кв. м.; частину прибудови літ. «а» площею 9,3 кв. м., а саме: кухню 1-2 площею 9,3 кв. м.; 1/2 частину підвалу літ. «п/а»; убиральню літ. «В»; гараж літ. «Г»; частину огорожі № 1 довжиною 1,51 м; частину огорожі № 1 довжиною 8,25 м.; ворота № 4;
Виділено ОСОБА_1 в натурі 207/400 частки житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яка складається з частини житлового будинку літ. «А» площею 25,6 кв. м., а саме: кімната 1-5 площею 14,7 кв. м., кімната 1-6 площею 10,9 кв. м.; частина прибудови літ. «а» площею 10,7 кв. м., а саме: коридор 1-1 площею 6,0 кв. м., комора 1-7 площею 4,7 кв. м.; 1/2 частина підвалу літ. «п/а»; ганок, частина огорожі № 1 довжиною 12,09 м, частина огорожі № 2 довжиною 8,51 м, хвіртка № 3 (а. с. 57-60). 
Відповідач ОСОБА_2 із 19 січня 2016 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 19 січня 2016 року, актовий запис № 86 (а. с. 29).
На підставі заяви позивача ОСОБА_1 від 12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 зареєстрований у належному позивачу будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 78, 10, 27-28).
Згідно довідки № 634 від 18 вересня 2019 року, виданої квартальним комітетом мікрорайону «Центральний» в будинку по АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_1 – 69/200, ОСОБА_4 – 31/100, зареєстровані: власники – ОСОБА_1 (з 1974 року) і ОСОБА_4 , дочка власника ОСОБА_3 (з 2007 року) і зять ОСОБА_2 (з 2017 року) (а. с. 4).
Із довідок виданих квартальним комітетом «Центральним» 22 жовтня 2019 року і 12 грудня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , яка проживає і зареєстрована по АДРЕСА_1 , не веде і ніколи не вела спільного господарства із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_5 (а. с. 31, 79).
Також судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 разом із своєю дружиною ОСОБА_3 фактично проживають у частині будинку, що належить ОСОБА_1 в кімнаті 1-5 площею 14,7 кв. м. Договір про порядок користування між власником будинку і зареєстрованими особами не укладався. Спільним побутом вони не пов`язані, спільного господарства не ведуть, взаємних прав і обов`язків не мають.
Встановивши такі обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог усунувши перешкоди позивачу в користуванні належною їй 207/400 часткою будинку по АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування цим житлом. При цьому судом враховано, що член сім`ї відповідача ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_3 має у власності інше житло, тому сімейне і житлове право відповідача ОСОБА_2 не буде порушеним.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно положень статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Зазначені норми права свідчать про те, що право власності – це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР, а переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК України, оскільки для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї слід використовувати правову конструкцію (сервітут).
У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї слід враховувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
В разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Завдяки негаторному позову захищаються права власника щодо здійснення права користування та розпорядження своїм майном, не пов`язаним із втратою власником володіння. Вимога відповідно до цього позову полягає в усуненні перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцю здійснювати повно і незаперечно свої права користування і розпорядження майном.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
По справі суд першої інстанції встановив, що позивач є власником спірного житлового будинку, у якому не може вільно проживати, тобто не може повноправно користуватися, володіти і розпоряджатися своїм власним будинком, оскільки в ньому зареєстрований та постійно проживає її зять – відповідач по справі ОСОБА_2 , який перебуває у шлюбі з її дочкою ОСОБА_3 і який був вселений до належного позивачу спірного житлового будинку, яка як його власник надала право відповідачу користуватись ним.
Відповідач спільно з власником спірного житлового будинку –позивачем ОСОБА_1 , не проживав, спільним побутом не був пов`язаний; у спірному будинку проживає досить недовго – з жовтня 2017 року та має інше житло, яке належить його дружині ОСОБА_3 і в якому може проживати.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги в тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які допустимі та належні докази чинення перешкод у користуванні власністю та знущаннями над позивачем, будь-які звернення позивача до правоохоронних органів та інших державних органів, про прийняття відповідних мір; при цьому покази свідків, оцінені судом у сукупності з іншими доказами, не є належними доказами, оскільки ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивних роздумах, а також, що позивач не довела, що відповідач відсутній у будинку понад шість місяців та чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, є безпідставними – не мають правових підстав, визначених законом, для задоволення таких доводів апеляційної скарги, оскільки позивач заявлені позовні вимоги обґрунтовувала не такими, а зовсім іншими обставинами, які повно встановлені судом, а також встановлені інші, ніж зазначені в апеляційні скарзі правовідносини, що випливають із таких встановлених обставин із застосуванням правових норм до цих правовідносин, які відрізняються від тих правових норм, які зазначив в апеляційній скарзі відповідач.
Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними та не впливають на висновки суду першої інстанції.
За таких обставин суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
За правилами статті 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 382 ЦПК України, суд, 
Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. С. Марчук  	
  	В. В. Сопрун  	

Повне судове рішення складено 23 липня 2020 року