Постанова 
Іменем України 
 
24 вересня 2020 року
м. Київ
Справа № 445/2327/18
Провадження №  51-2467 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого –                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                              ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
при секретарі                                    ОСОБА_4 ,
за участю прокурора                          ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за                №  12018140000000561 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Млинок Заріченського району Рівненської області, зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого                  ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки, та покладено обв`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Іспитовий строк ухвалено обчислювати з дня проголошення вироку – 11 квітня 2019 року.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до приватного підприємства «РОМДІ Україна» задоволено та ухвалено стягнути з приватного підприємства «РОМДІ Україна» на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 100 000, 00 гривень моральної шкоди.
Вирішено питання про запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Арешт, накладений на транспортні засоби, в рамках цього кримінального провадження, скасовано.
Львівський апеляційний суд вироком від 16 березня 2020 року зазначений вирок місцевого суду скасував у частині призначеного покарання та цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.
Визнано ОСОБА_6 винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та у строк покарання зарахувати термін його перебування під вартою з 17 жовтня 2018 року по 18 жовтня 2018 року.
Вирок Золочівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції в порядку в цивільного судочинства.
У решті вирок залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 14 жовтня 2018 року, приблизно о 21 годині, керуючи автопоїздом у складі сідлового тягача марки «RENAULTMAGNUM480», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа марки «SAMBO ST 39MHPA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на автодорозі  у с. Куровичі Золочівського району Львівської області, порушив вимоги  Р. 2 п. 2.3 б), д), 2.9 а); Р. 12             п. 12.3 та Р. 13 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля  марки «МАЗ» під керуванням водія ОСОБА_10 , який в цей момент рухався в попутному з ним напрямку, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості, що призвело до попутного зіткнення керованого ним транспортного засобу із задньою частиною автомобіля марки «МАЗ», після якого останній виїхав в кювет та перекинувся, в результаті чого водій ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.
В результаті порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_6 водій автомобіля марки «МАЗ» ОСОБА_10 згідно з висновком судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення відносяться до тяжких. Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок масивної травми тіла з чисельними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі, котра слугувала безпосередньою причиною смерті.
Судом дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду та призначення його підзахисному покарання із застосуванням  ст. 75 КК України. Вважає, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без ізоляції від суспільства. Зазначає, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин з необережності, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, є єдиним годувальником у сім`ї, виховує двох малолітніх дітей, добровільно відшкодовував та продовжує відшкодовувати шкоду потерпілим. Вказує на те, що потерпілі не мають претензій до засудженого та повністю погоджуються із призначеним судом першої інстанції покаранням, який правильно врахував всі обставини справи та дані досудової доповіді. Вирок апеляційного суду вважає невмотивованим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечила обґрунтованість касаційних вимог захисника й просила оскаржене судове рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання без застосування ст. 75 КК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. 
Тобто, норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, справедливості й достатності обраного покарання.
Згідно із приписами ст. 75 ККУкраїни якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше            5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.       
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
На думку колегії суддів касаційного суду, апеляційний суд цих вимог кримінального та кримінального процесуального закону дотримався.
Так, переглядаючи справу в апеляційному порядку, та скасовуючи вирок районного суду, окрім іншого, в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, апеляційний суд зазначив зміст вироку суду першої інстанції, в якому викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, також зазначив короткий зміст вимог апеляційних скарг, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційних скарг.
Обґрунтовуючи висновок про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання і звільнення його на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд зазначив, що враховує тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, досудову доповідь, а також обставини, що пом`якшують покарання.
Однак, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства та не навів переконливих мотивів на підтвердження прийнятого рішення. 
При цьому колегія суддів апеляційного суду дала належну оцінку тим обставинам, що злочин є тяжким, в результаті якого настала смерть потерпілого, вчинений у стані алкогольного сп’яніння, також врахувала характеристику особи.
За наведених обставин, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_6 та попередженню вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування ст. 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі, не вбачається.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстави вважати його невмотивованим, відсутні.
Доводи касаційної скарги і матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441,442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Львівського апеляційного суду від 16 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційнускаргу захисника ОСОБА_7  – без задоволення.
Постанова є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                            ОСОБА_3