КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
справа № 757/12665/17-ц
провадження № 22-ц/824/7960/2020
 
02 липня   2020  року                                                                                          м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів : 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів:  Рейнарт І.М.,  Семенюк Т.А.,
при секретарі  Примушку   О. В. 
 
розглянув у відкритому судовому  засіданні  справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до ОСОБА_1 про виселення та стягнення   боргу, за апеляційною скаргою  Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на  рішення   Печерського  районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року у складі судді   Матійчук Г. О.,
встановив:
 
03.03.2017 Публічне акціонерне товариство «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі - ПАТ «КИЇВЗНДІЕП») звернулося до суду з вказаним позовом,  посилаючись на  ті підстави, що 05 січня  2015  року   між  ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» та ОСОБА_1   укладено  договір  найму (оренди) житла за № Гурт-31м/2015 на строк  до  30.06.2015 року. 
В порушення  умов договору  відповідачка після закінчення строку дії договору не повернула своєчасно майно з орендного користування та продовжувала ним користуватися, у зв`язку з чим має сплатити позивачу орендну плату та плату за комунальні  послуги  за весь час фактичного користування майном після закінчення строку дії договору до складання акту приймання-передачі майна з орендного користування, неустойку в розмірі подвійної орендної плати за цей же період відповідно до положень ч. 2 ст.785 ЦК  України, а також  сплатити   3%  річних  та  суму боргу  з  урахуванням індексу інфляції  відповідно до  положень  статті 625 ЦК  України.  Позивач  також просив  виселити  відповідачку з займаного  нею  житлового  приміщення. 
З урахуванням  заяви про  уточнення  позовних вимог  від  24.04.2019 позивач просив стягнути  з  ОСОБА_1   на  користь    ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» суму  боргу  за період з 02.03.2016  по 17.09.2018 в розмірі  11 865,26 грн, збитки від інфляції  - 996,89 грн,  3%  річних - 272,82 грн, подвійну  плату  за користування  річчю  за час  прострочення - 82 276 грн. 
24.09.2019 ПАТ «КИЇВЗНДІЕП»  подало заяву  про  відмову  від позовних вимог  в частині  виселення  ОСОБА_1 з  гуртожитку,  оскільки остання 17.09.2018  виселилась  добровільно.  
Рішенням  Печерського  районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року ПАТ «КИЇВЗНДІЕП»  у задоволенні  позову відмовлено.  
В апеляційній  скарзі  ПАТ «КИІВЗНДІЕП»,  посилаючись на  порушення  судом  першої інстанції норм матеріального  та процесуального  права, просить скасувати   рішення Печерського  районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року та ухвалити  нове рішення, яким  позовні вимоги задовольнити. 
Свої доводи  мотивує тим, що з 30.06.2015  відповідач  займала  кімнату в гуртожитку   безпідставно. Остання  сплачувала   орендну  плату  в розмірі  45  грн  за кв.м.  до 30.12.2015. 
Відповідно  до  розпорядження  директора ПАТ «КИІВЗНДІЕП» №5  від 30.12.2015 «Щодо  утримання  будинку,  прибудинкової  території  та орендної плати  гуртожитку»,  орендна  плата  у гуртожитку  ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», розташованого  за адресою:  АДРЕСА_1 ,  за 1 кв.м встановлена  в розмірі   70 грн.
В січні 2016  року    відповідачці  виставлено   рахунок  за орендну  плату  70 грн  за  1 кв.м орендованого  житла та запропоновано  укласти   новий договір  оренди, проте остання відмовилась  від укладення  договору   оренди та  продовжувала  використовувати займане житлове  приміщення до  17.09.2018 р., вносила  орендну  плату  в розмірі 45 грн  за  1 кв.м.  За час  правовідносин між  сторонами  відповідачці виставлено  рахунки на  оплату оренди приміщення та комунальних послуг на  суму 57 499,10 грн, з яких остання  оплатила  45 633,84 грн,  різниця складає  11 865,26  грн, що  і є  боргом. 
Зі  змісту  договору  вбачається,  що строк  його  дії -  до  30  червня  2015 року. В розумінні  ст. 530 ЦК  України з часу закінчення  вказаного строку  у відповідачки  виник обов`язок негайного повернення  об`єкта  оренди. Суд першої  інстанції залишив поза увагою  вимогу   щодо стягнення відповідно  до  ч.2 ст.785 ЦК  України  неустойки  у розмірі  подвійної плати   за користування  річчю за час прострочення за період з  01.07.2015  по  17.09.2018  в сумі 82 276 грн. 
У відзиві на  апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну  скаргу  ПАТ «КИІВЗНДІЕП» відхилити, а рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Зазначила,  що  договір  найму (оренди)  житла  в період  з 01.07.2015 по 17.09.2018 не був розірваний у встановленому законом та договором порядку, а тому  останній  був чинний у вказаний період   на підставі положень  ст. 764 ЦК  України, ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», нею  не  було прострочено  виконання   грошового зобов`язання, позовні вимоги про  стягнення  неустойки,  інфляційних нарахувань та трьох процентів  річних є необґрунтованими.   
Також зазначила, що у вищевказаний період  нею вносилася  орендна плата   у розмірі,  встановленому  договором. Розпорядження директора ПАТ «КИІВЗНДІЕП» від 30.12.2015  №5  про  встановлення  розмір у орендної плати   у розмірі  70  грн  за  1 кв.м.   не  створює для  сторін  договору  будь-яких правових  наслідків. 
Наданий позивачем  розрахунок заборгованості  по орендній платі  не  дає можливості  чітко визначити  розмір  орендної плати,  яка  підлягала сплаті у відповідному  місяці, оскільки  існують  розбіжності між даними, які  вказані  у розрахунку,  та даними,  які містяться  у рахунках,  які фактично  було  виставлено.   
Нарахування   інфляційних  втрат та трьох процентів  річних  не  відповідає вимогам закону,  оскільки здійснено  позивачем  без  визначення  розміру  простроченої  орендної плати  у відповідному  місяці та    періоду  прострочки для   кожного такого  платежу.   
Позовні вимоги про стягнення  неустойки не  відповідають  загальним засадам цивільного  законодавства, ґрунтуються на  зловживанні  правом,   спрямовані   на  отримання  додаткових  прибутків у незаконний спосіб. Проведений розрахунок  пені ґрунтується  на  невірному   визначенні  бази нарахування пені. Позивачем  пропущений  спеціальний строк  позовної давності  по вимогам  про  стягнення  пені за період  з 01.07.2015 по  02.03.2016, по що було  подано  відповідну заяву суду  першої  інстанції.
 У  постанові  від 13.02.2018  по справі  №910/12049/16 Верховний Суд висловив позицію,  що  одночасне  стягнення  орендної плати  та неустойки  у вигляді подвійної  орендної плати, нарахованої  за прострочення  повернення  орендованого  майна  за один  і той же  період  користування   наймачем  орендованим майном (за період  з дня  припинення  дії договору оренди до дня  повернення  орендованого  майна  за актом)  є неможливим,  оскільки  є притягненням  відповідача до  подвійної  відповідальності за одне  й те саме правопорушення.
В судовому  засіданні  представник ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» -  Григоренко  М. І.  апеляційну  скаргу  підтримав. 
Додатково пояснив, що договір  оренди житлового  приміщення   закінчився 30.05.2015 р. Відповідач  займане приміщення звільнила   лише 17.09.2018 р.  Пунктом 10.3 договору  передбачено, що  до нього  не  застосовуються  положення  про  переважне право   на переукладення  договору  житлового  найму після закінчення  його строку. 
Також  уточнив, що  за період з   31.01.2015 по 17.09.2018  сума боргу відповідача   по  орендній платі становить   12 113,68  грн, збитки  від інфляції  - 2 450,22 грн, 3%  річних  - 814,66 грн, разом  15 378,56 грн. Сума боргу  відповідача  по сплаті за  комунальні  послуги  становить  103,47 грн,  збитки від  інфляції - 5,03 грн, 3%  річних - 2,88  грн, всього  111,38 грн. Подвійна  плата  за користування  річчю  за  час прострочення  за період з 01.07.2015 по 17.09.2018  становить  75 779,67 грн   (967,40  грн сума орендної плати  /30  днів х1175 днів прострочення).
Відповідач ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_2   просили відмовити у задоволенні   апеляційної  скарги,  а рішення  суду  першої  інстанції  залишити без змін. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про  відмову  в  задоволенні позову  про  виселення, суд  першої  інстанції  виходив  з того,  що   відповідачка  добровільно   звільнила  кімнату  в гуртожитку,  а тому  позивач  відмовився від  позовних вимог  щодо виселення  без надання  іншого  житлового  приміщення. 
Апеляційна  скарга  не  містить жодних доводів  на  підтвердження  своїх  заперечень  з приводу   ухваленого  по справі рішення  у вказаній  частині,  а тому  останнє  не  є предметом  апеляційного   розгляду. 
Відмовляючи у задоволенні  позову  в частині  стягнення  орендної плати   та плати  за  комунальні  послуги з урахуванням   положень  ст. 625  ЦК  України, а також стягнення  пені  суд  першої інстанції виходив з того, що  з 05.01.2015  по 17.09.2018  відповідач вносила  орендну  плату  згідно  п. 3.1  договору  від 05.01.2015  з розрахунку  45 грн  за  1 кв.м., розпорядження  керівника  щодо   збільшення  розміру  орендної плати   від 30.12.2015  №5  не  створює для сторін   договору будь-яких правових наслідків, оскільки  додаткових  угод  сторони не  підписували, будь-яких змін  у договір   стосовно  розміру  орендної  плати  внесено  не було. Підставою, яка  породжує обов`язок  сплатити неустойку,  є порушення  боржником  зобов`язання. Прострочення  виконання зобов`язання  з боку  відповідачки не  вбачається. Розрахунок  заборгованості по орендній платі  здійснено  позивачем  без  урахування   різниці між  розміром  орендної плати, що  відстоює позивач, та фактично сплаченою  оплатою  відповідачем. 
Колегія суддів  не  може  повністю погодитись  з  такими висновками суду  першої інстанції  з огляду  на таке. 
Оренда  державного та комунального майна є різновидом майнового найму, і при розгляді справ застосовуються норми як Закону України "Про оренду державного та комунального майна", так і норми Цивільного  кодексу України. 
Відповідно до приписів статей 2, 3 вказаного Закону правовою підставою користування державним майном є договір оренди. 
Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" унормовано, що термін дії договору визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 
Дана норма кореспондує з приписами статті 764 ЦК України, якою  встановлено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Зі змісту наведених норм вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовженим на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, початок перебігу строку для надіслання заяви однією із сторін про припинення дії договору законодавчо не встановлений, в даному випадку, має значення лише те, чи збіг встановлений місячний термін для звернення з такою заявою. Отже, якщо на дату закінчення строку договору оренди і упродовж місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження договору на новий строк, то такий договір припиняється. 
Як вбачається  з матеріалів справи  та встановлено  судом, 05 січня  2015 року   між  ПАТ «КИІВЗНДІЕП» (наймодавець)  та ОСОБА_1 (наймач) укладено договір найму (оренди) житла №Гурт-31м/2015, за умовами якого  наймодавець передає,  а наймач  приймає  в строкове платне  користування   (найм) приміщення  для проживання , до  якого  входять   кімната №31, загальною площею 13,82 кв.м, в гуртожитку для аспірантів ПАТ «КИІВЗНДІЕП » за адресою: АДРЕСА_1, який знаходиться на  балансі  наймодавця. 
Відповідно  до  п.3.1.  цього  договору  плата  за найм (оренду) майна  є договірною. Плата за  найм 1 м.кв. складає  45 грн з ПДВ.  Загальна сума  щомісячної орендної плати   залежить  від  величини  займаної площі.
Сторони визначили, що  розмір  орендної плати   може бути змінено   наймодавцем  в односторонньому порядку за умови попередження   наймача про  зміну  договірної  ціни за один  місяць. При цьому наймодавець   письмово повідомляє  наймача про  настання  вказаних обставин і розмір  передбачуваної орендної плати. Зміна  орендної плати  оформлюється  додатковою угодою. В разі відсутності згоди  наймача, або  відмови його  в укладенні  додаткової угоди протягом  20  календарних днів з моменту отримання  відповідного  повідомлення,  даний договір   вважається  розірваним,  після чого  настають  наслідки, передбачені ЦК  України щодо договірних відносин. Орендну  плату  наймач зобов`язаний сплатити  протягом  7  днів  після  отримання  рахунку,  але не  пізніше  20 числа  кожного  місяця (п.3.2, 3.3 договору). 
Відповідно  до  п. 9.1 цього  договору, останній  є короткостроковим, набирає чинності з моменту його підписання  обома сторонами  і діє до  30 червня  2015 року.  
Відповідно  до  п. 9.9  цього договору,  у разі  закінчення  або  дострокового  розірвання  даного  договору  наймач зобов`язаний  за першою  вимогою  наймодавця повернути  майно  протягом  5 календарних днів  з моменту припинення  дії договору  в належному стані. Майно вважається  поверненим наймачу з дати підписання   сторонами  Акту  передачі-приймання  (повернення). 
Відповідно до пункту 9.8 договору оренди, договір  припиняється, зокрема,  у разі  незгоди наймача зі зміною  орендної плати. 
05 січня  2015 року  між  сторонами  також укладено  Угоду  про  відшкодування витрат на  комунальні послуги (додаток  №3 до договору)  та Угоду  про  надання  послуг  з утримання  будинку  та прибудинкової території. 
Судом  встановлено,  що  розпорядженням  директора  ПАТ «КИІВЗНДІЕП» від 30  грудня  2015 року  №05  «Щодо  утримання  будинку, прибудинкової території  та орендної  плати  гуртожитку»  встановлено  наступні  розміри утримання  будинку,  прибудинкової території  та орендної плати  у гуртожитку, розташованому  за  адресою:   АДРЕСА_1 :  утримання  будинку -  за 1 кв.м.  - 3 грн  з ПДВ  для  всіх мешканців;  орендна плата  у гуртожитку  за 1 кв.м.  - 70  грн  з ПДВ  для сторонніх     осіб (а.с.  69  т.1). 
Відповідач була повідомлена  про  зміну  розміру  орендної плати, що  вбачається  з  наданих  останньою рахунків  на сплату  за житлово-комунальні  послуги  починаючи з  січня  2016 року,  проте відмовилась   сплачувати орендні  платежі  в новому  розмірі. 
Матеріали справи не  містять  доказів, що на дату закінчення строку  договору  найму (оренди) і упродовж місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження договору на новий строк.
За таких   підстав  договір   оренди вважався продовженим  на строк,  який  був раніше  встановлений  - до 30.11.2015 року. 
З огляду на  те, що  28.10.2015  року позивач  отримала  повідомлення  відповідача про закінчення строку  дії договору  та необхідність   вирішення  питання, в тому числі,    звільнення  займаного приміщення (а.с.15 т.1),  проте жодних  рішень про  продовження  строку  дії  договору  найму (оренди)  позивачем прийнято  не  було, інших договорів  про  продовження  строку  дії договору між   сторонами не  укладалося, починаючи з 01.12.2015 року  вказаний договір вважається  припиненим. 
Відповідно до приписів ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. 
Судом  встановлено,  що   17 вересня  2018  року   між   ПАТ «КИІВЗНДІЕП» (наймодавець)  та ОСОБА_1 (наймач) підписано Акт  приймання -передачі (повернення), за яким остання  наймач передала,  а наймодавець  прийняв  приміщення  для  проживання,  до  якого  входять  кімнати  АДРЕСА_1 (а.с. 227  т.1).  
З огляду  на  дату припинення  договірних  відносин,   висновок  суду  першої  інстанції  про те, відповідач вносила оренду  плату у визначеному  договором  розмірі, а розпорядження   керівника щодо  збільшення  розміру  орендної плати  не  створює  для   останньої  жодних правових  наслідків  є  необґрунтованим.
Зазначаючи про те, що   розрахунок  заборгованості  по орендній платі  позивач здійснив без урахування  різниці між розміром  орендної плати,  нарахованої  позивачем,    фактично  оплаченої  відповідачем,  суд  першої  інстанції  не  усунув вказаної  невідповідності, чим допустив неповне  з`ясування  обставин,  що  мають значення  для справи. 
Частиною першою ст. 526  ЦК  України  передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно  до  наданого  позивачем  уточненого  розрахунку, заборгованість  відповідача по  сплаті за комунальні  послуги  за вересень 2018 року   становить 103,47  грн (а.с.  75  т.2).  
Відповідач в судовому  засіданні пояснила,  що після свого виселення з гуртожитку  не  сплатила  за отримані комунальні  послуги  за вересень 2018 року,  проти  стягнення  вказаної суми боргу не  заперечувала.
З огляду  на  вказані  обставини,  позовні   вимоги у вказаній  частині  є обґрунтованими та підлягають  задоволенню. 
Разом  з тим, інфляційні збитки на  вказану  суму в розмірі  5,03 грн  та 3%  річних  в розмірі  2,88  грн  нараховані   за  період з  20.10.2018  по  24.09.2019,  тобто  поза межами  заявлених  позовних вимог, а тому  правові  підстави для  задоволення  вказаних вимог  за наслідками  перегляду  справи  судом  апеляційної  інстанції відсутні. 
Не підлягають  задоволенню   також  позовні  вимоги  в частині  стягнення  з відповідача  заборгованості по орендній платі, що виникла  за період з 02.03.2016  по 17.09.2018  в сумі 12 113,68  грн,  та нараховані на  вказану  суму інфляційній збитки та 3%  річних,   оскільки  зобов`язання  зі сплати  орендних платежів  припинилися після   припинення  договірних правовідносин.  
При цьому  слід зауважити,  що главою  83 ЦК  України  регулюються  відносини, що  виникають  у зв`язку з безпідставним отриманням  чи збереженням  майна, які не  врегульовані  спеціальними інститутами цивільного права. 
Відповідно  до  ч.1 ст. 1212  ЦК  України  особа,  яка набула  майно  або  зберегла  його  у себе  за рахунок  іншої особи (потерпілого)  без достатньої  правової підстави (безпідставно  набуте майно), зобов`язана  повернути   потерпілому це майно.  Особа зобов`язана  повернути  майно  і тоді,  коли підстава, на якій воно  було набуте, згодом відпала. 
Положення  глави 83 ЦК  України застосовуються  незалежно  від того,  чи безпідставне набуття або збереження  майно  було результатом  поведінки набувача майна,  потерпілого, інших  осіб  чи наслідком  події (ч. 2 ст.1212 ЦК  України).
Отже,  кондикційні   зобов`язання  виникають   за наявності  одночасно  таких умов: набуття чи збереження  майна  однією  особою (набувачем) за рахунок  іншої (потерпілого);  набуття  чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або  підстава, на  якій майно  набувалося,  згодом відпала. 
За договором  найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується  передати наймачеві  майно  у користування  за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК  України). 
У разі припинення  договору  найму наймач зобов`язаний повернути  наймодавцеві  річ у станів, в якому  вона  була  одержана,  з урахуванням  нормального  зносу,  або  у стані,  який було  обумовлено  в договорі  ( ч. 1 ст.785  ЦК  України).
У такому разі, після припинення  договору  оренди відносини з фактичного  користування   відповідачем  нерухомим майном  та недоотримання  позивачем  доходів  у вигляді  орендної плати є за своїм змістом  кондикційними.
Відповідно  до  ст. 13 ЦПК  України суд розглядає  справи не  інакше  як за зверненням  особи,  поданим    відповідно  до  цього  Кодексу,  в межах  заявлених нею  вимог  і на підставі доказів,  поданих учасниками справи  або  витребуваних  судом  у передбачених  цим Кодексом  випадках. 
За відсутності між сторонами  договірних  відносин, нарахування  орендної плати  з 02.03.2016  по 17.09.2018  не може  вважатися законним,  а вимог  щодо повернення  коштів,  набутих  або  збережених  без достатньої  правової підстави  ПАТ «КИІВЗНДІЕП» у цій справі не  заявляв.
Відповідно  до ч.2 ст. 785  ЦК  України,  якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
З огляду на  те, що  договором  оренди розмір  орендної  плати   становив 45,00  грн з ПДВ  за 1 кв.м,   з урахуванням  застосування  строку  позовної давності,  про  що  позивач подав відповідну заяву суду першої  інстанції, за період  з  03.03.2016  по  17.09.2018  розмір  неустойки  за користування майном становить  37 945,92 грн  ( 13,82 кв.м х 45  грн  х2 =1 243,80 грн; 1243,80  грн х12 =14925,60 грн; 14 925,60 грн  /365 =40,89 грн;  40,89  грн  х 928 днів  =37 945,92 грн). 
За таких підстав  рішення  суду  першої інстанції  у вказаній  частині підлягає скасуванню з ухваленням  нового  рішення  про   часткове  задоволення  позову. 
Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи часткове  задоволення  позовних вимог, в  розмірі  39,87 %,  з  ОСОБА_1 на  користь   ПАТ «КИІВЗНДІЕП» підлягають  стягненню  судові витрати по сплаті судового  збору  в сумі  1 594,80  грн (  637, 92 грн - за  подання  позовної  заяви,  956,88  грн - за подання  апеляційної скарги). 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК  України  суд 
 
                                                    Постановив: 
 
Апеляційну  скаргу Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» задовольнити частково.
Рішення  Печерського  районного суду м. Києва від 24 вересня 2019 року в частині  відмови в задоволенні  позову  про стягнення боргу  скасувати. 
Ухвалити в цій частині  нове судове рішення.
Позов  задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на  користь   Публічного  акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» суму боргу  по сплаті за комунальні  послуги  в  розмірі  103,47 грн,  неустойку в сумі 37 945,92 грн, а всього  на  загальну   суму 38 039,39 грн.
В решті позову  у вказаній  частині  відмовити.
Стягнути  з ОСОБА_1 на  користь   Публічного  акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» судові витрати по сплаті судового  збору  в сумі  1 594,80  грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню  в касаційному порядку  не  підлягає. 
Повний текст постанови складено  06 липня  2020  року.
 
Суддя-доповідач:                                                   Г. М.  Кирилюк 
 
Судді:                                                                      І. М.  Рейнарт 
 
                                                                                 Т. А. Семенюк