УХВАЛА

03 вересня 2020 року 
м. Київ

справа №  903/576/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Дроботової Т. Б., Зуєва В. А.,

секретар судового засідання - Мартинюк М. О.,

за участю представників:

позивача - Бовгирі Я.А. (керівника), Бондаренка В.Г. (адвоката),          
відповідача - Дунайчука О. С. (особисто),
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача -не з`явилися,
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 (колегія суддів: Маціщук А. В., Петухов М. Г., Олексюк Г. Є.) і рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 (суддя Вороняк А. С.), у     справі

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач"

до Фізичної особи - підприємця Дунайчука Олега Степановича 

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Ковельської районної державної адміністрації Волинської області

про визнання недійсним договору суборенди землі,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У липні 2019 року Товариство з додатковою відповідальністю "Ковельагроспецпостач" (далі - ТДВ "Ковельагроспецпостач") звернулося до Господарського суду Волинської області із позовом до Фізичної особи - підприємця Дунайчука Олега Степановича (далі - ФОП Дунайчук О. С.) про визнання недійсним Договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 0722182400:04:002:1166, загальною площею 0,2615 га (далі - Договір), укладеного між ТДВ "Ковельагроспецпостач" та ФОП Дунайчуком О. С.

1.2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТДВ "Ковельагроспецпостач" з посиланням на положення статей 202, 203, 215, 230, 233 Цивільного кодексу України, зазначало, що спірний Договір укладений під впливом обману, а саме - підробки зі сторони ФОП Дунайчука О. С., оскільки з Договору вбачається, що його укладено строком на сорок вісім років, тоді як в дійсності такий Договір був укладений строком на один рік. Також ТДВ "Ковельагроспецпостач" зазначало, що після підписання позивачем останньої сторінки Договору, де передбачене місце для реквізитів і підписів сторін, та акта прийому-передачі земельної ділянки, відповідач замінив його перший аркуш.

2. Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 29.01.2020, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 у справі № 903/576/19, відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.  

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач належними та допустимим доказами, в порядку, передбаченому статтями 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України, не довів, що після підписання Договору відповідачем була вчинена заміна першого аркуша на інший з іншою умовою щодо строку Договору суборенди, тобто був вчинений обман. З огляду на викладене, суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для застосування положень статті 230 Цивільного кодексу України та визнання Договору суборенди недійсним як такого, що укладений під впливом обману.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 і рішенням Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 у справі № 903/576/19, до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду звернулося ТДВ "Ковельагроспецпостач" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 і рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 у справі № 903/576/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 

3.2. В обґрунтування підстав касаційного оскарження ТДВ "Ковельагроспецпостач" зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. На думку скаржника, господарські суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14 та постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18. 

3.3. У відзиві на касаційну скаргу ФОП Дунайчук О. С. просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій без змін. На думку ФОП Дунайчука О. С., у цій справі позивачем не надано достатніх та належних доказів, які би свідчили на вчинення підробки Договору суборенди земельної ділянки Дунайчуком О. С. чи іншою особою, а також укладення цього Договору під впливом обману, та наявності у відповідача умислу на вчинення зазначених дій. Тому господарськими судами зроблені правильні висновки про те, що позивачем не доведено наявності передбачених статтями 203, 215, 230 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним Договору суборенди землі.

4.  Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи

4.1. Ухвалою Верховного Суду від 16.07.2020 (колегія суддів:  Багай Н. О. - головуючий, Краснов Є. В., Случ О. В.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТДВ "Ковельагроспецпостач" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 і рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 у справі №    903/576/19.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 17.08.2020 № 29.3-02/1679 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 903/576/19 у зв`язку із відпусткою суддів Краснова Є. В., Случа О. В. 

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями від 17.08.2020 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Дроботова Т. Б., Зуєв   В.   А.

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 28.11.2017 між ТДВ   "Ковельагроспецпостач" (Орендар) та Дубівською сільською радою (Орендодавць) укладений Договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться в селі Вербка на вул. Ватутіна, 20, Ковельського району, Волинської області, площею 0,2615 га, кадастровий номер 0722182400:04:002:1166, строком на 49 років. При цьому умовами додаткової угоди від 18.12.2017 про внесення змін до Договору оренди землі від 28.11.2017 передбачено право Орендаря передавати земельну ділянку в суборенду.

4.3. Господарськими судами констатовано, що матеріали цієї справи містять дві копії Договору суборенди від 20.12.2017, укладеного між ТДВ "Ковельагроспецпостач" (Орендар) та ФОП Дунайчуком О. С. (Суборендар). При цьому, за умовами Договору суборенди від 20.12.2017, площа земельної ділянки, яка передається в суборенду становить 0,2615 га, кадастровий номер 0772212400:04:002:1166; вартість суборенди 5 760,00 грн на 1 рік щомісячними платежами в сумі 480,00 грн. 

4.4. Господарськими судами зазначено, що ТДВ "Ковельагроспецпостач" наголошувало, що Договір суборенди від 20.12.2017 укладений терміном на один рік. При цьому відсутність оригіналу зазначеного Договору позивач пояснював тим, що після його підписання та реєстрації відповідач повернув ТДВ "Ковельагроспецпостач" тільки копію Договору, а іншу копію Договору позивач одержав від державного реєстратора.

4.5. Також господарськими судами зазначено, що ФОП Дунайчук О. С. надав суду оригінал спірного Договору суборенди. Водночас, як місцевим господарським судом, так і апеляційним господарським судом досліджувався оригінал спірного  Договору суборенди землі.

4.6. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.06.2019 № 171507869, а саме розділу - актуальна інформація про державну реєстрацію іншого речового права, зазначено: "Номер запису про інше речове право: 24111015; Дата та час державної реєстрації: 20.12.2017 13:39:27; Підстава виникнення іншого речового права: Договір суборенди; Вид іншого речового права: суборенда; Строк дії договору суборенди: 48 років; Суборендар: Дунайчук О. С. "

4.7. Ухвалою Господарського суду Волинської області від 26.09.2019 у цій справі задоволено клопотання позивача про призначення судової експертизи, проведення якої доручено Волинському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС. Судового експерта попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

4.8. Відповідно до висновку експерта від 26.11.2019 № 252, у спірному Договорі суборенди має місце заміна першого та третього аркушів, текст Договору на першому і третьому аркушах та відповідно на другому і четвертому аркушах нанесений з використанням різних знакодрукуючих пристроїв або з використанням одного і того ж знакодрукуючого пристрою з попередньою заміною окремих його складових частин (зокрема картриджа).

Експертом також зазначено, що при дослідженні нитки, якою зшиті аркуші Договору у лівому нижньому куті, а також паперової бирки, якою скріплені вільні кінці нитки на зворотному боці четвертого аркуша, видимих явних слідів їх пошкодження чи порушення не виявлено. З метою дослідження зворотного боку паперової бирки та аркуша паперу в місці її розміщення, а також нитки, якою скріплені аркуші Договору, паперова бирка частково була відділена від аркуша паперу шляхом відпарювання, та в результаті дослідження зворотного боку паперової бирки і аркуша паперу в місці її розміщення, а також нитки, якою скріплені аркуші договору, слідів їх пошкодження чи порушення не виявлено. На паперовій бирці, якою скріплені вільні кінці нитки на зворотному боці четвертого аркуша, наявний відтиск печатки ТДВ "Ковельагропостач".

При цьому судами зазначено, що свідки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 у заявах, наданих суду, стверджують, що спірний Договір суборенди укладався з відповідачем на один рік.

4.9. Викладені обставини і стали підставою для звернення ТДВ "Ковельагроспецпостач" із позовом до ФОП Дунайчука про визнання недійсним спірного Договору суборенди земельної ділянки.

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ТДВ "Ковельагроспецпостач" необхідно закрити з огляду на таке.  

5.2. Касаційну скаргу із посиланням на положення частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивовано тим, що господарські суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16, від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14 та постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц, від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18.

5.3. Відповідно до частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

5.4. Отже, у разі подання касаційної скарги, зокрема на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у ній зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був урахований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

5.5. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

5.6. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

5.7. За змістом пункту    1 частини   2 статті   287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, зазначеної в пункті   1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у     справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у     якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.8. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 904/1145/19, від 04.06.2020 у справі № 904/1923/19.

5.9. При цьому, згідно з частиною статтею   300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.10. Верховний Суд вивчивши та проаналізувавши судові рішення, висновки щодо застосування норм права в яких, на думку скаржника, не було враховано при ухваленні оскаржуваної постанови, установив, що висновки щодо застосування норм права у справах, на які посилається скаржник, та у цій справі зроблені з урахуванням різних установлених фактичних обставин справи, що свідчить про неподібність правовідносин у зазначених справах. 

5.11. Щодо постанови Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16.

Розглядаючи справу № 6-93цс16, предметом позову у якій було визнання недійсним Договору дарування квартири, Верховний Суд України зробив такий висновок: наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення Договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного Договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті Договору, а й за такими  обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. При цьому судом апеляційної інстанції у справі № 6-93цс16 установлено, що після укладення оспорюваного Договору дарування ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги; ОСОБА_4 зверталася до суду з позовною заявою про визнання спірного Договору дарування недійсним в силу статті 229 Цивільного кодексу  України; у матеріалах справи наявна відмова у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_4 з приводу вчинення ОСОБА_5 шахрайських дій з метою заволодіння її квартирою, у яких заявниця стверджувала про те, що вона не розуміла, що вчиняє Договір дарування, а  не Договір довічного утримання.

Проте у цій справі предметом позову є визнання недійсним Договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 0722182400:04:002:1166, загальною площею 0,2615 га, укладеного між ТДВ "Ковельагроспецпостач" та ФОП Дунайчуком О. С. Зазначене свідчить про відмінність предметів позовів у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається скаржник. При цьому установлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини у цій справі, які викладені у розділі 4 цієї постанови, відрізняються від обставин справи № 6-93цс16. Наведене свідчить про відмінність установлених фактичних обставин у цих справах, що вказує про неподібність правовідносин.

5.12. Щодо постанови Верховного Суду України від 18.06.2014 у справі № 6-69цс14.

Розглядаючи справу № 6-69цс14, предметом позову у якій було визнання недійсним Договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, Верховний Суд України, скасовуючи постановою від 18.06.2014 ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 13.01.2014 та направляючи справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, зазначив таке: Вищий спеціалізований суд України, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, не звернув уваги на те, що всупереч вимогам частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України, рішення апеляційного суду не містить переконливих висновків про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та залишив поза увагою висновки суду першої інстанції, що ґрунтувались на встановленому факті відсутності волевиявлення ОСОБА_6 під час укладення нею Договору про безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та двох земельних ділянок. Позивачка, як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_7 лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірні Договори, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем

Проте у цій справі, предметом позову є визнання недійсним Договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 0722182400:04:002:1166, загальною площею 0,2615 га, укладеного між ТДВ "Ковельагроспецпостач" та ФОП Дунайчуком О. С. Наведене свідчить про відмінність предметів позовів та установлених судами обставин у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається скаржник, що вказує на неподібність правовідносин.

5.13. Щодо постанови Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 753/10863/16-ц.

Розглядаючи справу № 753/10863/16-ц, предметом позову у якій було визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири, Верховний Суд зазначив таке: суди першої та апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 , посилалися на те, що підставою недійсності спірного правочину позивач вказує на наявність домовленості з відповідачем про укладення Договору з умовою повернення квартири у його власність після зняття з неї арештів та заборон. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження цієї обставини. Вказане твердження є суперечливим, оскільки наявність арешту та/або заборон на майно унеможливлює його відчуження, проте Договір купівлі-продажу був укладений і нотаріально посвідчений. Судами встановлено, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали Договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняв у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладення Договору квартира була передана відповідачу, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного Договору. Підписавши оспорюваний Договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, також вказав про повний розрахунок за продану квартиру. При нотаріальному посвідченні правочину позивач усвідомлював значення своїх дій і керував ними, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не доведено, тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 . При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що доводи скаржника щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним Договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за Договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов Договору, а не про його недійсність.

Проте у цій справі, предметом позову є визнання недійсним Договору суборенди земельної ділянки з кадастровим номером 0722182400:04:002:1166, загальною площею 0,2615 га, укладеного між ТДВ "Ковельагроспецпостач" та ФОП Дунайчуком О. С. Зазначене свідчить про відмінність предметів позовів у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається скаржник. При цьому установлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини у цій справі, які викладені у розділі 4 цієї постанови, відрізняються від обставин справи № 753/10863/16-ц, Наведене свідчить про відмінність установлених фактичних обставин у цих справах, що вказує про неподібність правовідносин.

5.14. Щодо постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 910/12959/18.

Розглядаючи справу № 910/12959/18, предметом позову у якій було визнання недійсним Договору про розірвання Договору оренди нежилого приміщення, Верховний Суд зробив такий загальний висновок: під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях іншої особи та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Враховуючи викладене та з огляду на установлені господарськими судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд погодився з висновками судів про недоведення скаржником того, що ОСОБА_10 під час вчинення правочину навмисно ввів другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд зазначив, що час розгляду цієї справи суди попередніх інстанцій установили, що відповідач заперечував, що під час укладення спірного Договору діяв під впливом обману та навпаки стверджував, що усвідомлював як природу правочину, так і правові наслідки укладення вказаного Договору. Під час укладення спірного правочину відповідач був ознайомлений з його умовами, а його волевиявлення на укладання спірного Договору було вільним. При цьому Верховний Суд дійшов висновку, що господарські суди попередніх інстанцій правомірно відхилили як необґрунтоване твердження позивача про те, що при укладенні спірного Договору, відповідача було саме умисно введено в оману стосовно обставин, які мають істотне значення. 

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Здійснивши аналіз справи, на яку посилається скаржник, та справи, яка переглядається, Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційним господарським судом під час здійснення апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції ураховано висновки, викладені у справі № 910/12959/18, а суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення місцевого господарського суду  відповідно до таких висновків. Наведе свідчить про те, що висновки, викладені у оскаржуваній постанові, не суперечать висновкам, викладеним у справі №   910/12959/18.

5.15. При цьому Верховний Суд зазначає, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України. Зміст касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями.

5.16. Під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень не підтвердилися доводи скаржника про застосування апеляційним господарським судом в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у справах, на які посилається скаржник. Висновки у справах, на які посилається скаржник, зроблені з урахуванням різних установлених фактичних обставин справ, що свідчить про неподібність правовідносин у цій справі. 

5.17. Ураховуючи викладене, Верховний Суд закриває касаційне провадження за касаційною скаргою ТДВ "Ковельагроспецпостач" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 і рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 у справі № 903/576/19, оскільки наведена скаржником підстава касаційного оскарження не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.

5.18. Крім того, 17.08.2020 до Верховного Суду надійшла заява ФОП Дунайчука   О.   С., у якій відповідач просить стягнути з позивача витрати за надання правничої допомоги у розмірі 5 000,00 грн. 

5.19. Розглянувши зазначену заяву, Верховний Суд зазначає таке. Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 - 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №   922/445/19.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статі 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України). 

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України установлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Верховним Судом установлено, що до клопотання ФОП Дунайчука О. С. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу додано копію Договору від 25.09.2019 про надання правової допомоги, укладеного між ФОП Дунайчуком   О.   С. та адвокатом Грабарчук Н. М.; акт приймання передачі виконаних послуг у сфері права, відповідно до якого адвокатом Грабарчук Н. М. надано ФОП Дунайчуку О. С. послуги, а саме: ознайомлення з матеріалами касаційної скарги у справі № 903/576/19 - 1 000,00 грн, підготовка відзиву на касаційну скаргу - 4 000,00 грн; рахунок-фактуру від 07.08.2020 № 05, відповідно до якого вивчення матеріалів касаційної скарги у справі № 903/576/19 становить 1 году (ціна 1 000,00 грн) та підготовка відзиву на касаційну скаргу становить 2 години (4 000,00 грн) і копію квитанції від 07.08.2020

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити, зокрема, з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.   

ТДВ "Ковельагроспецпостач" висловило заперечення щодо розміру витрат на правничу допомогу, обгрунтовуючи свою позицію неспівмірністю розміру таких витрат із  складністю та обсягом виконаних робіт.

На підставі наведеного та з урахуванням заперечень ТДВ "Ковельагроспецпостач", Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ФОП Дунайчука О. С. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відшкодування ФОП Дунайчуку О. С. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених в суді касаційної інстанції, у розмірі  2   500,00 грн, а саме: за ознайомлення з матеріалами касаційної скарги у справі № 903/576/19 - 500,00 грн, підготовку відзиву на касаційну скаргу - 2 000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Керуючись статтями  129, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

У Х В А Л И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з додатковою  відповідальністю "Ковельагроспецпостач" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 26.05.2020 і рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.2020 у справі № 903/576/19 закрити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою  відповідальністю "Ковельагроспецпостач" на користь Фізичної особи - підприємця Дунайчука Олега Степановича 2 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Видачу наказу доручити Господарському суду Волинської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Н. О. Багай

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова       

                                                                                                    В. А. Зуєв