Постанова
Іменем України
 
09 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 711/3280/20
провадження № 61-10780св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
особа, яка звернулася із заявою про видачу обмежувального  припису-  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 травня 2020 року 
у складі судді Скляренко В. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2020 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., 
Єльцова В. О., Нерушак Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заінтересована особа - ОСОБА_3 , звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.
Заява мотивована тим, що 26 липня 2014 року між ОСОБА_1 
та ОСОБА_3 укладено шлюб, в якому народилась ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У період шлюбу, а саме у 2016 році, сторонами у справі було придбано земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на якій був побудований житловий будинок з мансардою та гаражем, у 2017 році був введений в експлуатацію та зареєстровано право власності за ОСОБА_3 .
Заявник вказувала, що, починаючи з січня 2020 року, шлюбні відносини між нею та ОСОБА_3 погіршилися. ОСОБА_3 почав говорити про виселення її та їх малолітньої дитини з будинку. 
У червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (справа № 711/2975/20).
ОСОБА_1 також зазначала про те, що під час шлюбу було придбано рухоме майно, а саме: автомобілі марки: Audi А6 3.0 Quatro, 2004 року випуску; Nissan Pethfinder, 1997 року випуску; Mercedes Benz Sprinter 313 CDI, 2006 року випуску; Honda Civic, 1999 року випуску.
Вказані автомобілі ОСОБА_3 , знаючи, що між ними погіршилися стосунки, і що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовною заявою про розподіл спільного майна подружжя, переоформив автомобілі на інших осіб, для того, щоб унеможливити виконання рішення суду щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину вказаних автомобілів, в разі його задоволення.
На даний час ОСОБА_3 є власником лише автомобіля марки Volkwagen LT46, 2002 року випуску, який був придбаний ним до укладення шлюбу.
Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт та заборонено вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження нерухомого майна, а саме: на будинок та земельну ділянку, що знаходяться на АДРЕСА_1 .
03 травня 2020 року ОСОБА_1 повернулася від батьків, які проживають у місті Ватутіне Черкаської області, та з`ясувала, що не може потрапити на територію вказаного домоволодіння.
ОСОБА_3 знав, що всі особисті речі ОСОБА_1 та речі їх малолітньої дитини заходяться у будинку і не зважаючи на те, що у неї немає іншого житла, змінив замки у вхідних дверях хвіртки та воріт, що перешкоджає її поверненню до будинку.
У травні 2020 року ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відділу поліції Головного управління національної поліції в Черкаській області 
(далі - ВР ГУНП в Черкаській області) та повідомляла про конфлікт з чоловіком, з яким вона знаходиться на стадії розлучення. 
Під час телефонної розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останній повідомив, що вона може забрати лише свої речі. Працівникам правоохоронних органів, викликаних ОСОБА_1 , ОСОБА_3 повідомив, що він є власником будинку та забороняє входити до будинку. 
У подальшому він дозволив зайти в гараж, де були зібрані та запаковані всі її речі.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 систематично чинить відносно неї та їх дочки насильство психологічного характеру, яке проявляється у тому, що при зустрічах та телефонних розмовах він словесно ображає її та погрожує, морально тисне на неї та погрожує забрати дитину, а також погрожує позбавити їх житла, ОСОБА_1 просила суд:
- видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 строком 
на 6 місяців;
- встановити захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 
з покладанням на нього обов`язку усунути перешкоди ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_2 , 
у користуванні земельною ділянкою та будинком, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , й передати ключі до хвіртки, воріт та від вхідних дверей будинку, що знаходяться за вищевказаною адресою.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 травня 2020 року заяву  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , й передати ключі від вхідних дверей до хвіртки, воріт та будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено строк дії обмежувального припису в три місяці.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2020 року рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 травня 
2020 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що заявник довела належними та допустимими доказами ризик вчинення насильства заінтересованою особою та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Проте, з урахуванням обставин справи, а також того, що спір про поділ майна подружжя наразі вирішується в суді, строк дії обмежувального припису слід визначити у три місяці, що є достатнім для запобігання ризику продовження дій економічного насильства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 20 липня 2020 року,  ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій 
в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 
№ 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18).
Сам факт звернення заявника до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_3 економічного насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашнього насильства, які визначені діючим законодавством.
ОСОБА_3 вважає, що обмежувальний припис може застосуватися судом відносно кривдника якщо при судовому розгляді буде встановлено існування сукупності таких обставин: доведеність того, що одна особа (кривдник) стосовно іншої особи (жертви) вчинила домашнє насильство; вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення.
Разом з тим, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 мала на меті вселитися у спірний будинок. Отже, нею обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам чинного законодавства.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 26 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому народилась ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 26 листопада 2014 року ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 . Проте, проживала разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 та неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будинку АДРЕСА_1 .
Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер 7110136400:02:056:0039. Житловий будинок та земельна ділянка зареєстровані за ОСОБА_3 (земельна ділянка з 30 березня 2016 року, житловий будинок - з 07 червня 2017 року, підстава виникнення права власності на житловий будинок - декларація про готовність об`єкта до експлуатації). Тобто, даний будинок збудований та введений в експлуатацію у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Також суди встановили, що у березні 2020 року ОСОБА_1 без згоди батька відвезла неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до своїх батьків у місто Ватутіне Черкаської області, де остання і мешкає до цього часу. 27 квітня 2020 року ОСОБА_1 залишила місце проживання, а потім поїхала до батьків.
Після повернення додому (за місцем постійного проживання у будинку АДРЕСА_1 ) ОСОБА_1 потрапити на територію домоволодіння та у будинок не змогла, так як були змінені замки, у зв`язку із чим остання 03 та 05 травня 2020 року звернулася до правоохоронних органів з відповідними заявами та повідомила про конфлікт з чоловіком.
Відповідно до відеозаписів з нагрудних камер працівників патрульної поліції, які виїзжали на місце подій, що відбувалися 05 травня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 дійсно заперечував проти подальшого проживання ОСОБА_1 в будинку та надав їй доступ до будинку лише для того, щоб остання забрала свої речі. Крім того, на запитання заявника ОСОБА_1 про речі дитини 
ОСОБА_3 вказує, що речі дитини її не стосуються.
Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень 
(далі - ЄДРСР) рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 23 червня 2020 року у справі № 711/2975/20 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, укладений 26 липня 2014 року (актовий запис № 990) між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. , який зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Київ).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у 
пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 зазначала, що  ОСОБА_3 по відношенню до неї вчиняє домашнє насильство, а саме: намагається всіма способами виселити її та їх малолітню дитину з постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Проте, данні про притягнення ОСОБА_3 до будь-якого виду юридичної відповідальності, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з частиною першою статті 350-3 ЦПК України заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Даний Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктами 3, 4, 6, 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє 
насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статі 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Частинами другою, третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з пунктом 3 частини першої статі 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що  ОСОБА_3 (кривдник) вчиняє відносно неї та її малолітньої дитини економічне та психологічне насильство, яке полягає у образах, погрозах забрати дитину, кривдник умисно позбавив заявника можливості користуватися будинком, в якому вона постійно проживала з малолітньою дитиною, а також можливість користуватися речами.
Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що, звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 мала на меті вселитися у спірний будинок, отже, нею обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам чинного законодавства, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Встановивши, що ОСОБА_3 не допускає ОСОБА_1 до житлового будинку, де вони спільно проживають, суди попередніх інстанцій обґрунтовано видали обмежувальний припис щодо зобов`язання 
ОСОБА_3 усунути такі перешкоди і передати ОСОБА_1 ключі від квартири, оскільки зазначені порушення з боку кривдника мають всі ознаки економічного насильства.
Разом з тим, посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження 
№ 61-19328св18) є безпідставними, оскільки з урахуванням оцінки ризиків та обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про визначення строку дії обмежувального припису у три місяці. Визначені судами заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 на вказаний строк, застосовані відповідно до закону, є пропорційними та необхідними, у тому числі для запобігання подальшому розвитку конфлікту, захисту здоров`я та моралі заявника та її малолітньої дитини.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення апеляційним судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 травня 
2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 22 червня 
2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська А. І. Грушицький І. В. Литвиненко