Справа № 428/5639/20 
Провадження № 22-ц/810/547/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року              Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 липня 2020 року, постановлену Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Юзефовича І.О. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушених прогулів,

 в с т а н о в и в :

У липні 2020 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що з 01.06.1998 року по 03.06.2020 року позивач працював в Луганському обласному бюро судово-медичної експертизи. 03.06.2020 року наказом № 44-ос позивача ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи за власним бажанням, у зв`язку із переїздом за ст. 38 КЗпП України. 
Позивач вважає наказ про звільнення з 03.06.2020 року з посади завідувача комісійних судово-медичних експертиз незаконним та протиправним, оскільки не мав бажання звільнятися з роботи, а написання заяви про звільнення за власним бажанням було зроблено під тиском зі сторони керівництва ЛОБСМЕ, тому просив визнати недійсним наказ від 03.06.2020 року № 44-ос про звільнення позивача з посади завідувача відділу комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи та поновити його на посаді завідувача відділом комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи, стягнути заробітну плату за час вимушених прогулів з 04.06.2020 по день ухвалення судового рішення.
Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушених прогулів.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та зобов`язати суд першої інстанції відкрити провадження.
Вважає помилковим висновок суду про те, що цей спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, доводами апеляційної скарги є те, що Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи згідно статуту є комунальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, який не здійснює публічно-владних управлінських функцій; посада позивача не є публічною, а запис в копії трудової книжці про присвоєння рангу державного службовця, на який посилається суд в ухвалі, не свідчить, що позивач є державним службовцем, так як зроблено інспектором кадрів помилково, відповідно до норм Закону України «Про судову експертизу», які діяли до 2012 року; посади судово-медичних експертів були прирівняні до умов оплати державних службовців, але без надання відповідного статусу державних службовців, про що свідчить статут Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи на чинний теперішній час законодавства, а тому вважає трудовий спір між позивачем та відповідачем підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню.
Законність і обґрунтованість судового рішення базується на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, і що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи про визнання недійсним наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушених прогулів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пред`явлені вимоги, які підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки завідувач відділу комісійних судово-медичних експертиз ЛОБСМЕ є державним службовцем і між сторонами виник спір, пов`язаний з проходженням позивачем публічної служби, тобто спір публічно-правового характеру.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин.
Поряд з цим, згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАСУ, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
З аналізу вказаних норм вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, які пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
Разом з цим, при наданні спору статусу публічно-правового з приводу прийняття громадян на публічну службу, проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановити наявність таких підстав: 1) чи проходила особа конкурс на заняття вакантної посади; 2) чи складала така особа присягу посадової особи; 3) чи присвоювався їй ранг у межах відповідної категорії посад.
Базовим (загальним) законом, що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, є Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Тобто, під час вирішення питання, чи займала посаду, яка відноситься до посади державного службовця, судам необхідно з`ясувати, чи подавав він декларацію до зарахування на посаду, чи приймав відповідну присягу, чи мав право на присвоєння спеціального звання чи рангу державного службовця.
Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 07 листопада 2018 року по справі № 428/12596/16-ц (провадження № 14-344цс18).
Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці позивача наказом № 23-к від 01.08.2007 року ОСОБА_1 призначений на посаду завідувача відділом комісійних судово-медичних експертиз Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи. Наказом № 146 від 02.08.2007 року присвоєно IV кваліфікаційний клас судового експерта та 9-й ранг державного службовця, 01.08.2011р. присвоєно ІІІ-й кваліфікаційний клас судового експерта та 9-й ранг державного службовця (наказ № 152а від 01.08.2011року).
Відомості про складання ОСОБА_1 присяги державного службовця відсутні.
Згідно з пунктом 1.1. Статуту ЛОБСМЕ останнє є комунальним лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Луганської області, управління яким здійснює Луганська обласна рада або уповноважений нею орган (рішення Луганської обласної ради від 23 грудня 2005 року № 22/36) (а. с. 25).
Отже, посада позивача не відноситься до публічної служби, оскільки не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною(невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Суд звертає увагу, що позивач у цих правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець у трудових відносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на наведене та ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про підсудність спору у даній справі адміністративному суду та безпідставно відмовив у відкритті провадження у справі в порядку цивільного судочинства.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до постановлення помилкової ухвали є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Враховуючи вищевикладене, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 липня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови - 08 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: