ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року 
м. Київ

справа № 1.380.2019.003296
адміністративне провадження № К/9901/7382/20

Верховний Суд у складі колегії суддів третьої палати Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 1.380.2019.003296
за позовом  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії
за касаційною скаргою Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Кравців О.Р.  
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Сеника Р.П., суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування
1. У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військового комісара Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України (далі - відповідач), у якій просив:
1.1. визнати протиправною відмову відповідача у виплаті позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі;
1.2. зобов`язати відповідача виплатити позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 суми на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, у розмірі 6196,31 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість з компенсації вартості неотриманого речового майна у розмірі 6196,31 грн відповідно до довідки-розрахунку №2/2012. При звільненні ОСОБА_1 не отримав речове майно або компенсацію за нього. Позивач з метою погашення заборгованості звернувся до відповідача із листом, однак відповідач відмовився здійснити виплату, покликаючись на відсутність вказівки керівника підрозділу, у якому позивач проходив службу відповідного управлінського рішення про здійснення компенсації вартості неотриманого речового майна у наказі позивача про звільнення.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. 30 жовтня 2019 року представником Львівського обласного комісаріату Міністерства оборони України у судовому засіданні в суді першої інстанції заявлено усне клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду на підставі пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
4. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено, оскільки суми, які просить стягнути позивач, пов`язані із виплатою грошового забезпечення при звільненні, а тому такі відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.
5. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
5.1. Визнано протиправною відмову Львівського обласного комісаріату у виплаті ОСОБА_1 відповідно до довідки-рахунку №2/2012 суми грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі.
5.2. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 відповідно до довідки – рахунку №2/2012 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі у сумі 6196 грн 31 коп.
6. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що при вирішенні заяви позивача слід керуватися нормами, які діяли на момент звільнення та не вимагали відображення у наказі зазначення про суми компенсації. Позивач звернувся до відповідача із заявою та надав відповідну довідку про розмір компенсації, однак відповідач через відсутність управлінського рішення у наказі про звільнення від 14 червня 2012 року відмовив у виплаті такого, з покликанням на Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року. За висновком суду ця відмова суперечить вказаним вище приписам законодавства та не відповідає критеріям визначеним частини 2 статті 2 КАС України, а тому є протиправною.
6.1. За таких обставин суди визнали порушеним право позивача на отримання грошової компенсації замість речового майна згідно з довідкою-розрахунком №2/2012, виданої на підставі наказу №497к від 14.06.2012, і дійшли висновку, що ефективним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити позивачу відповідно до довідки-рахунку №2/2012 грошову компенсацію замість речового майна, що підлягало видачі у сумі 6196,31 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
7. 16 березня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, у якій скаржник просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
8. В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що позивач звернувся до суду першої інстанції 29 червня 2019 року про виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі відповідно до довідки-розрахунку № 2/2012, яка видана у 2012 році. На думку скаржника, позивачем пропущено, встановлений КАС України строк звернення до адміністративного суду та не наведено будь-яких доказів щодо існування об`єктивно непереборних обставин, які б не залежили від його волевиявлення, що унеможливило вчасно звернутися до суду з даним позовом. 
8.1. З покликанням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 19.03.2013 № 21-38а13 , скаржник вказує на те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року не передбачає такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444, на яке посилається позивач, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням Закону. 
7. 16 березня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., суддів Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
8. Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 09 вересня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Позиція інших учасників справи 
10. 25 серпня 2020 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, де позивач посилається на не обґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просить її відхилити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Вказує на те, що суд першої інстанції у своїй ухвалі від 30 жовтня 2019 року вірно надав оцінку строку звернення до суду та відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду. Також зазначає, що невиконання відповідачем свого обов`язку з 2012 року, призвело до виникнення заборгованості, яка носить триваючий характер оскільки погашена вона може бути виключно за умови проведення повного розрахунку.  
Установлені судами фактичні обставини справи
11. ОСОБА_1 , підполковник юстиції, відповідно до наказу Військової прокуратури Західного регіону України №497к від 14.06.2012 звільнений з посади прокурора відділу захисту прав і свобод громадян та інтересів держави військової прокуратури Західного регіону України у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас за п. “б” /за станом здоров`я/ частина 6 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з 14 червня 2012 року; виключений з 14.06.2012 зі списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та направлений для зарахування на військовий облік у Пустомитівсько-Городоцький ОРВК Львівської області.
12. У вказаному наказі також вказано про необхідність виплатити позивачу премію у розмірі 60% місячного грошового забезпечення за період служби з 01 по 14 червня 2012 року та компенсацію за невикористані 2 календарні дні щорічної основної відпустки за 2012 рік.
13. У зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я вирішено виплатити підполковнику юстиції ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років станом на 14 червня 2012 року становить 16 років 10 місяців 14 днів.
14. Підставою видання цього наказу слугував наказ Міністра оборони України від 23.05.2012 № 402.
15. Згідно з довідкою-розрахунком №2/2012 на одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягало видачі підполковнику ОСОБА_1 , підстава наказ ВПЗРУ №497к від 14.06.2012 позивачу належала компенсація у розмірі 6196,31 грн. 
16. Оскільки цю компенсацію при звільненні позивачу не виплачено, то останній 20 травня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації вартості за неотримане речове майно.
17. У відповідь на вказану заяву ІНФОРМАЦІЯ_2 надав позивачу відповідь №5723 від 29 травня 2019 року, якою позивачу відмовлено у виплаті цієї компенсації, з покликанням на те, що витяг з наказу військового прокурора Західного регіону України від 14 червня 2019 року за №497к, який наданий позивачем у якості додатку до заяви від 29 травня 2019 року, не містить інформації щодо прийняття керівником підрозділу, де позивач проходив військову службу, відповідного управлінського рішення (про виплату позивачу при звільненні з військової служби компенсації вартості неотриманого речового майна), підстави для проведення видатків бюджетних коштів відсутні.
18. Позивач вважаючи цю відмову протиправною, такою, що порушує його право на отримання грошової компенсації замість речового майна, звернувся до суду із цим позовом за його захистом.
Позиція Верховного Суду          
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
19. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
20. Згідно з приписами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
21. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 12 серпня 2020 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України.
22. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
23. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами статті 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
24. Предмет даного спору стосується виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 6 196,31 грн.
25. Скаржник у касаційній скарзі посилається на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки останній до суду звернувся 29.06.2019 із вимогою про виплату грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі відповідно до довідки-розрахунку № 2/2012, яка видана позивачу у 2012 році. Даний спір пов`язаний із проходженням позивачем публічної служби, строки звернення для вирішення якого встановлюються приписами КАС України. Натомість суд першої інстанції, вирішуючи клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 застосував до спірних правовідносин норми статті 233 КЗпП України, за якими не застосовуються строки звернення до суду працівників про стягнення заробітної плати. Скаржник наголошує, що компенсація за неотримане речове майно не відноситься до грошового забезпечення військовослужбовців, а є одноразовою компенсаторною виплатою, у зв`язку з чим стаття 233 КЗпП України не застосовується до цього спору.
26. Оцінюючи ці аргументи касаційної скарги, варто зауважити, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у задоволення клопотання представника Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.
27. При вирішенні даного клопотання суд першої інстанції виходив з того, що оскільки суми, які просить стягнути позивач, пов`язані із виплатою грошового забезпечення при звільненні, а тому такі відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці, у зв`язку з чим поширив на спірні правовідносини норми частини другої статті 233 КЗпП України, відповідно до якої не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати.
28. Оскільки ця ухвала суду першої інстанції не оскаржується окремо від рішення суду по суті спору, то Львівським обласним військовим комісаріатом заперечення на цю ухвалу були включені до апеляційної скарги на рішення суду.
29. Однак, як слідує із змісту постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року, судом апеляційної інстанції не було надано оцінку наведеним аргументам, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції при перегляді адміністративної справи порушено норми процесуального права, а саме не виконано вимоги статті 308 КАС України, не надано оцінку доводам учасника справи, не досліджено надані ним докази, не надано належної правової оцінки обставинам, на які посилається учасник справи.
30. Дослідження природи цієї виплати через оцінку належності (неналежності) компенсації за неотримане речове майно до складу грошового забезпечення військовослужбовців має вплив на вирішення питання про можливість застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 233 КЗпП України.  
31. Аналогічні доводи наведені скаржником також і у касаційній скарзі, проте в силу приписів статті 341 КАС України суд касаційної інстанції позбавлений можливості надати їм оцінку, позаяк вони не були предметом оцінки суду апеляційної інстанції.
32. Оскільки вказані доводи та фактичні дані залишилися поза межами дослідження суду апеляційної інстанції, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність його висновків в цілому по суті спору.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
33. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
34. За приписами пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
35. Згідно частини 4 статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
36. З огляду на викладене, а також ураховуючи той факт, що судом апеляційної інстанції на підставі належних та допустимих доказів не було з`ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх не встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
37. Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
38. Таким чином, з огляду на приписи частини 2 статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
39. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України задовольнити частково.
2. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі № 1.380.2019.003296 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов